Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 569/9540/15-ц

провадження № 61-16906св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5,

відповідачі: Городищенська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області № 96 (нова назва Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)»), Державна казначейська служба України,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2016 року у складі судді Харечко С. П. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області № 96 (нова назва Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)») про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 1997 року між нею та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, який у подальшому 02 жовтня 2012 року був розірваний.

Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_7 працював на посаді молодшого інспектора (з озброєння та спецзасобів) відділу охорони Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (96).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року у результаті наскрізного вогнепального кульового поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів та масивної кровотечі під час проходження служби при виконання службових обов'язків у Городищенській виправній колонії № 96 ОСОБА_7 помер. Поранення наніс молодший інспектор відділу охорони виправної колонії старший сержант внутрішньої служби ОСОБА_6

Городищенська виправна колонія № 96 провела службове розслідування, за результатами якого притягнуто до відповідальності ряд працівників.

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину за частиною першою статті 115 КК України та призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.

Позивач вважає, що її дітям ОСОБА_4, ОСОБА_5 у зв'язку із смертю батька завдано моральних страждань. Оскільки смерть ОСОБА_7 настала під час виконання службових обов'язків, у зв'язку з незаконними злочинними діями працівника Городищенської виправної колонії, тому саме колонія повинна відшкодувати моральну шкоду. Зазначає, що її діти не можуть змиритися із втратою батька, у них порушився нормальний спосіб життя, мучить безсоння. Згідно із статтею 1172 ЦК України колонія несе відповідальність за дії свого працівника під час виконання ним службових обов'язків.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року до участі у справі залучено Державну казначейську службу України як співвідповідача та ухвалою від 17 листопада 2015 року - ОСОБА_6 як третю особу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (96) на користь ОСОБА_3 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2, 200 000,00 грн моральної шкоди.

Стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (96) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, 200 000,00 грн моральної шкоди.

Встановлено порядок виконання рішення суду шляхом стягнення (списання коштів) з відповідного рахунка Державної казначейської служби України, яка є розпорядником коштів Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (96).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_8 виправна колонія є юридичною особою, яка повинна відшкодувати шкоду, завдану її працівником ОСОБА_6 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що внаслідок смерті ОСОБА_7, заподіяної злочинними діями ОСОБА_6, дітям потерпілого завдано моральної шкоди, яка зумовлена їх душевними та фізичними стражданнями у зв'язку із втратою батька. Розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також правильно враховано, що діти втратили рідну їм людину, зазнали значних моральних страждань, які мають триваючий характер, зазнали істотних змін в особистому житті.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)» є неналежним відповідачем, а позов повинен був бути поданий до ОСОБА_6, який вчинив злочин; ОСОБА_6 під час вчинення злочину не виконував службових обов'язків; ОСОБА_7 прискіпливо ставився до ОСОБА_6 під час несення ним служби на посту чатового, робив зауваження та нецензурно висловлювався на його адресу, що категорично заборонено Інструкцією з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 08 грудня 2013 року № 237-дск (далі - Інструкція); позивач не довела заподіяння шкоди саме Державною установою «Городищенська виправна колонія (№ 96)», а діти ОСОБА_7 не були визнані потерпілими у кримінальному провадженні; суди не залишили позов без розгляду у зв'язку з відкриттям провадження в аналогічній справі між тими ж сторонами та про той самий предмет і з тих самих підстав; розглянули справу у відсутності третьої особи.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3 та ОСОБА_9 подали заперечення на касаційну скаргу, у яких просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 27 Конституції України Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість діяльності якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на життя.

Державна політика базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я.

З урахуванням конституційної значущості життя як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював обсяг та характер відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, і передбачив комплекс заходів, спрямованих на своєчасне та повне відшкодування моральної шкоди потерпілому, що є одним із способів захисту особистих немайнових прав людини.

Суд установив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 помер.

Згідно з висновком службового розслідування за фактом смерті внаслідок отриманого вогнепального поранення молодшого інспектора (з озброєння та спецзасобів) відділу охорони Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (96) старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_7, затвердженим начальником управління Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 року, смерть ОСОБА_7 настала внаслідок проникаючого вогнепального поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів, сталася під час проходження служби при виконанні службових обов'язків.

За порушення дисципліни та законності, що полягало у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть, молодшого інспектора відділу охорони ОСОБА_6 звільнено зі служби в органах виконання покарань.

Також висновком встановлено, що причинами надзвичайної події стали: упереджене ставлення з боку відповідального від відділу охорони старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_7 до молодшого інспектора відділу охорони старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_6, що полягало у використанні ненормативної лексики відповідальним під час перебування чатового на посту; порушення вимог пункту 83 Інструкції начальником чергової варти відділу охорони ОСОБА_12; послаблення контролю за порядком здачі підпорядкованим персоналом вогнепальної зброї з боку інспектора внутрішньої служби ОСОБА_13; порушення вимог пункту 5 Положення про організацію виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом старшим інспектором ОСОБА_2; порушення вимог пунктів 38, 43 Інструкції заступником начальника установи з охорони - начальником відділу охорони ОСОБА_14; порушення пункту 14 Інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання у кримінально-виконавчих установах, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 22 жовтня 2004 року № 205дск (далі - Інструкція № 205дск), заступником начальника установи з інтендантського та господарського забезпечення ОСОБА_15; низька оперативна обізнаність про негативні процеси, що мали місце у колективі відділу охорони, начальника оперативного відділу ОСОБА_16 та старшого оперуповноваженого ОСОБА_17; послаблення вимогливості до підлеглого персоналу щодо виконання службових обов'язків під час несення служби начальником виправної колонії ОСОБА_18; відсутність контролю за організацією службової діяльності підпорядкованого персоналу відділу охорони начальника відділу охорони, режиму, нагляду і безпеки управління підполковника внутрішньої служби ОСОБА_19; послаблений контроль за організацією індивідуально-виховної роботи з персоналом органів та установ виконання покарання начальника сектора по роботі з персоналом управління підполковника внутрішньої служби ОСОБА_20; відсутність контролю за організацією службової діяльності персоналу підпорядкованих установ першого заступника начальника управління полковника внутрішньої служби ОСОБА_21

У висновку зазначено про підготовку та надання на затвердження наказу про притягнення вищевказаних осіб до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з довідкою про обставини загибелі старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_7 від 23 вересня 2013 року, складеною начальником сектору по роботі з персоналом, підполковником внутрішньої служби ОСОБА_20, комісія співробітників управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області визнала, що загибель ОСОБА_7 сталася під час проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 10 років, стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_22 (матері ОСОБА_7) 200 000,00 грн моральної шкоди, заподіяної злочином.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року вказаний вирок змінено, засуджено ОСОБА_6 за статтею 116 КК України та призначено покарання п'ять років позбавлення волі.

Статтею 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» передбачено обов'язки посадових та службових осіб органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зокрема: забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, забезпечувати безпеку засуджених і осіб, узятих під варту, персоналу і громадян, які перебувають на території установ виконання покарань та слідчих ізоляторів; припиняти адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений законодавством порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань; запобігати вчиненню кримінальних правопорушень та дисциплінарних проступків в органах і установах виконання покарань та слідчих ізоляторах.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Главою 82 ЦК України передбачено, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно з приписами статей 1166, 1167 ЦК України будь-яка шкода (в т. ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1172 ЦК України передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику в справах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Як наслідок, моральна шкода, заподіяна дітям смертю батька, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо, та завдає їм моральні та фізичні страждання.

Встановивши наявність вини службових осіб ОСОБА_8 виправної колонії у допущенні надзвичайної ситуації, у результаті якої помер ОСОБА_7, правильно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 виправна колонія є юридичною особою, яка повинна відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником ОСОБА_6 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Враховуючи обсяг, характер, ступінь, глибину, інтенсивність і тривалість моральних, душевних страждань та фізичного болю, яких зазнали потерпілі, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн на користь кожної дитини відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи касаційної скарги про те, що Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)» є неналежним відповідачем, а позов повинен був бути поданий до ОСОБА_6, який вчинив злочин, не знайшли свого підтвердження: на підставі частини першої статті 1172 ЦК України юридична особа повинна відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_6 під час вчинення злочину не виконував службових обов'язків; ОСОБА_7 прискіпливо ставився до ОСОБА_6 під час несення ним служби на посту чатового, робив зауваження та нецензурно висловлювався на його адресу, що і призвело до вчинення ОСОБА_6 злочину, спростовуються вироком Рівненського районного суду від 19 вересня 2014 року.

Крім того, невизнання дітей ОСОБА_7 потерпілими у кримінальному провадженні не позбавляє їх права на відшкодування моральної шкоди, передбаченого законодавством.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не залишили позов без розгляду у зв'язку з відкриттям провадження в аналогічній справі між тими ж сторонами та про той самий предмет і з тих самих підстав та розглянули справу у відсутності третьої особи, є безпідставними, оскільки вказану позовну заяву ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30 липня 2015 року залишено без розгляду.

Суд першої інстанції двічі надсилав ОСОБА_6 копію позовної заяви та заяви відповідача про залучення його як третьої особи, а також роз'яснював йому право заявити про свою участь у справі, однак згода на участь у справі від ОСОБА_6 надійшла до суду вже після ухвалення рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик