ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 640/12154/17

провадження № 22-ц/818/1607/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Попрас В.О.,

у с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 19.08.2008 року між її матір'ю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що на час укладення вказаного договору вона була неповнолітньою, проживала та була зареєстрована в квартирі, договір купівлі-продажу укладено без згоди органу опіки та піклування, ОСОБА_1 просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19.08.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ОСОБА_1 позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, право користування якою мала неповнолітня дитина, укладено без згоди органу опіку та піклування, суперечить її правам та інтересам, а тому на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 19.08.2008 року між ОСОБА_2, яка є матір'ю позивача, та ОСОБА_6 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки територіальної дільниці № 18 КП «Жилкомсервіс» від 01.08.2017 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за вищевказаною адресою з 02.12.2005 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зловживання батьками своїми правами законних представників дитини, яка мала право користування нерухомим майном, що є предметом договору, не є підставою для визнання правочину недійсним, крім того, права та інтереси позивача не є порушеними, оскільки вона продовжує користуватися спірним житловим приміщенням, а тому відсутні підстави для задоволення заявленого нею позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушенням майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, зловживаючи своїми правами законних представників про відсутність прав дитини на майно, яке відчужується, не може бути підставою для визнання договору недійсним, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Як убачається з тексту договору купівлі-продажу від 19.08.2008 року, ОСОБА_2 стверджувала, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей.

Крім того, ОСОБА_2 було надано приватному нотаріусу довідку з місця проживання, з якої вбачається, що за адресою відчужуваної нею квартири зареєстроана лише вона.

Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_1 після укладення вищевказаного договору продовжила проживати у спірній квартирі, проживає в ній і на час розгляду справи.

Отже, встановивши, що ОСОБА_2, укладаючи договір купівлі-продажу, гарантувала, що за місцем знаходження предмета договору не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та укладенням цього договору не буде порушено прав та інтересів зазначених осіб; разом з тим, приховала той факт, що право користування спірним житлом фактично мала неповнолітня дитина, яка проживає в квартирі і на час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 257, 367, 375, 379, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова