Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 554/8984/17-ц

провадження № 61-37462св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Прядкіна О. В., Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «ЖЕО № 2») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість з оплати за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 01 квітня 2012 року на балансі КП «ЖЕО № 2» для обслуговування та експлуатації перебуває житловий будинок на АДРЕСА_1

Власником нежитлового приміщення площею 238,8 кв. м у цьому будинку є ОСОБА_3, з якою 24 вересня 2015 року укладено договір про надання послуг за утримання будинку та прибудинкової території.

Станом на 01 листопада 2017 року у відповідача утворилась заборгованість з оплати за надані послуги, яка складається з 3 688,05 грн - основного боргу, 60,48 грн - пені, 59,25 грн - 3 % річних, 271,76 грн - інфляційних втрат, які позивач просив стягнути з неї.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 14 лютого 2018 року в задоволенні позову КП «ЖЕО № 2» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту порушення відповідачем умов укладеного між ними договору щодо оплати послуг з огляду на відсутність доказів отримання останньою належним чином наданих послуг та отримання рахунків на їх оплату.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП ЖЕО № 2» Полтавської міської ради заборгованість у сумі 4 079,54 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відсутність доказів направлення відповідачу калькуляцій, актів, рахунків не є доказом неналежного надання КП «ЖЕО № 2» послуг з утримання будинку та підставою для звільнення боржника від виконання покладеного на нього обов'язку з оплати цих послуг.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема статей 525, 526, 629, а також незастосуванням статей 612, 613 ЦК України і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Зазначала, що висновки апеляційного суду суперечать умовам договору та вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Саме акт наданих послуг є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію (стаття 1 цього Закону), в якому відображається її зміст та обсяг, тобто письмово фіксується фактичне надання послуг.

Невиконання нею обов'язку щодо сплати послуг викликано порушенням позивачем свого обов'язку щодо надсилання їй квитанції та акта виконаних робіт, що надає підстави для висновку про прострочення кредитора.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, щорішенням Полтавської міської ради від 16 березня 2012 року визначено КП «ЖЕО № 2» балансоутримувачем житлових будинків і споруд і прибудинкових територій, які належать територіальній громаді міста Полтави.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 20 лютого 2008 року № 50 КП «ЖЕО № 2» визначено виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

24 вересня 2015 року між виконавчим комітетом міської Ради в особі КП «ЖЕО № 2» та фізичною особою ОСОБА_3 укладений договір про надання послуг № 732.

Відповідно до розділу 1 договору балансоутримувач будинку зобов'язується надати користувачу послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором. Користувач приміщення приймає участь у витратах на виконання зазначених послуг пропорційно займаній загальній площі нежитлового приміщення.

Пунктом 1.3 договору визначено місце надання/отримання послуг - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 238,8 кв. м, використовується як офіс та належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2015 року.

Відповідно до пункту 3.1.2 договору балансоутримувач надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території (згідно калькуляції), які складаються з участі у прибиранні прибудинкової території; технічного обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем; дератизації, дезінсекції; обслуговування димовентиляційних каналів; освітлення місць загального користування.

Згідно з пунктом 3.1.3 договору балансоутримувач зобов'язується щомісячно надавати користувачу приміщення рахунки на оплату та акти наданих послуг за утримання будинку та прибудинкової території.

Документальним підтвердженням прийняття послуг відповідно до пункту 3.2.8 договору є акт виконаних робіт, який підписується сторонами щомісячно.

Згідно з пунктом 3.2.4 договору користувач приміщення зобов'язувався у встановлені терміни сплачувати належні платежі.

Окремим розділом 4 Договору сторони узгодили плату за надання послуг.

Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_3 (користувач) належним чином здійснювала оплату за договором, але з 11 липня 2016 року платежі не вносила.

Звертаючись до суду з позовом, КП «ЖЕО № 2» просило стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилася станом на 01 листопада 2017 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що не здійснювала оплату за договором, оскільки послуги не надавались КП «ЖЕО № 2» у спірний період, рахунки на оплату та акти виконаних робіт не надходили на її адресу, жоден акт виконаних робіт нею не був підписаний.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності: сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території; за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу. Обов'язковою умовою договорів про надання комунальних послуг та утримання прибудинкових територій є забезпечення виконання зобов'язань відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що встановлено статтею 610 ЦК України.

Апеляційний суд, установивши, що КП «ЖЕО №2» обслуговує будинок на АДРЕСА_1, а ОСОБА_3, як власник нежитлового приміщення у цьому будинку, має на рівні з власниками/наймачами квартир виконувати обов'язок з оплати наданих КП «ЖЕО № 2» послуг, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилася.Відсутність доказів направлення відповідачу калькуляцій, актів, рахунків не є доказом неналежного надання КП «ЖЕО № 2» послуг та підставою для звільнення ОСОБА_3 від виконання покладеного на неї відповідно до договору обов'язку.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін постанови апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат