Справа № 191/2568/16-ц
Провадження № 2/191/839/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого- судді Кухар Д.О.

за участю секретаря Яніної О.В.

згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 08 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідачі отримали в позику грошові кошти в сумі 4800 доларів США строком до 08 вересня 2013 року, про що ОСОБА_2 була написана власноручно розписка, оригінал якої на день подання цього позову знаходиться у позикодавця. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року у справі № 191/3506/14-ц договір позики від 08.05.2013 року був визнаний недійсним, а рішення суду набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Оскільки рішенням суду від 09.11.2015 року договір позики був визнаний недійсним, а судом не було застосовано наслідки недійсності такого договору і на момент предявлення даного позову грошові кошти, передані відповідачам продовжують перебувати у них і не повернуті позивачу, то є всі підстави для предявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину - договору позики та розписки до нього від 08 травня 2013 року, а саме про повернення грошових коштів в розмірі 4 800 доларів США, що станом на 04 травня 2016 року згідно офіційного курсу НБУ становить 120 960 гривень 00 копійок.

У звязку з цим, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 120960 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору.

Позивач в судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Відповідач до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). ( ч.2 ст.207 ЦК України ).

Згідно копії розписки від 08.05.2013 року, ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 згідно договору позики від 08.05.2013 року гроші в сумі 4800 доларів США, про що свідчить його підпис.

З копії виписки з Національного банку України станом на 04.05.2016 року встановлено офіційний курс гривні до іноземної валюти, згідно якої 100 доларів США дорівнює 2520,0907 грн..

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 09.11.2015 року договір позики від 08.05.2013 року на отримання грошових коштів в сумі 4800 доларів США у ОСОБА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнано недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч 1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї норми застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2ст. 1212 ЦК України).

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте або збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином (договором).

Змінити підстави позову суд має право тільки за згодою позивача.

Звертаючись до суду з позовом в частині стягнення з відповідача грошових коштів, позивач посилався на вимоги ч.1 ст.216 ЦК України, а не на вимоги ст.1212 ЦК України, які передбачають різні правові підстави для стягнення грошових коштів.

Судом розяснювалось в судовому засіданні про право уточнення правових підстав, однак позивач наполягав на позовних вимогах про стягнення грошових коштів, посилаючись на ч.1 ст.216 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, виходячи з викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст.11, 202,207.216,509,1212 ЦК України, та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області або через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: ОСОБА_4