Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 295/12211/15-ц

провадження № 61-29921св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2016 року у складі судді: Зосименка О. М. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що пункт 3.9 договору, згідно якого банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів»; банк не мав права надавати кредит у валюті; надання кредиту у валюті дискримінує позивача по відношенню до становища банка у зв'язку з коливанням валютного курсу.

У заяві від 01 червня 2016 року позивач уточнив підстави позову та вказав додатково, що при укладенні оспорюваного кредитного договору йому не надали повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; додаток № 1 до спірного кредитного договору, яким визначено графік погашення кредиту не відповідає положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; договір не містить інформації про валютні ризики та умов про можливість зменшення процентної ставки; до складу сукупної вартості кредиту помилково включено страхування предмету іпотеки.

Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 0501/0208/71-016 укладений між ним та ВАТ «Сведбанк» 15 лютого 2008 року, право вимоги за яким перейшло до відповідача на підставі укладеного договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, оскільки він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, у зв'язку із чим відсутність у договорі інформації про валютні ризики та умов про можливість зменшення процентної ставки, включення страхування предмету іпотеки до сукупної вартості кредиту - відповідали волі сторін оспорюваного договору.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не надано належних доказів переходу прав вимоги за кредитним договором від ВАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк», у зв'язку із цим вважає, що суди не визначилися із належним відповідачем у справі та безпідставно відхили клопотання про заміну відповідача. Зазначає, що суди неправильно застосували частини другу, четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункти 2.1., 2.4., 2.5., 3.1.-3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 15 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №0501/0208/71-016, відповідно до якого останньому надано кредит в загальній сумі 68 400 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 12 лютого 2038 року.

15 лютого 2008 року укладено додаток № 1 до кредитного договору №0501/0208/71-016, яким встановлено графік погашення кредиту, що є невід'ємною частиною основного договору.

У пункті 1.5 договору передбачено, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку із отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат, пов'язаних з укладенням іпотечного договору, вартість страхування предмету іпотеки.

Право вимоги за спірним кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк» у згідно договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк».

Апеляційний суд встановив, що заявою від 08 лютого 2008 року ОСОБА_4 підтвердив, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Йому було роз'яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Крім того оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_4 не довів підстав для визнання недійсним кредитного договору № 0501/0208/71-016 від 15 лютого 2008 року, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про неможливість визначити суму процентів, що підлягає сплаті кожного місяця, а також суму процентів за весь час дії договору, колегія суддів відхиляє. Оскільки, як встановлено апеляційний ним судом у пункті 1.3 спірного договору вказано, що процентна ставка за користування кредитом становить 11,9 % річних за весь строк користування кредитом, а додатком № 1 до договору - графіком погашення кредиту сторонами обумовлено суму платежу на погашення заборгованості за кредитом рівними ануїтетними платежами.

Посилання у касаційній скарзі про те, що відповідачем не надано належних доказів переходу прав вимоги за кредитним договором від ВАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк», є необґрунтованими.

Оскільки суди встановили, що перехід права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» підтверджується належним чином завіреною відповідачем копією договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, додатками до цього договору із зазначенням прізвища ОСОБА_4 та номеру спірного договору у переліку відступлених кредитних договорів, нотаріально засвідчені копії яких надані суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель