П о с т а н о в а

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 522/1137/16-ц

провадження № 61-34573 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним.

Позовна заява мотивована тим, що 10 серпня 2011 року між ними та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого, з урахуванням останнього договору про внесення змін та доповнень від 9 червня 2012 року, вони від відповідачки отримали позику у розмірі 725 250 грн 38 коп., а саме ОСОБА_5 отримала 361 071 грн 93 коп., що еквівалентно 45 299 доларам 33 центам США, а ОСОБА_4 отримав 364 178 грн 45 коп., що еквівалентно 45 689 доларам 07 центів США, терміном до 31 грудня 2013 року.

При укладенні вищевказаного договору позики не було дотримано положень частини третьої статті 203 ЦК України щодо відповідності їх волевиявлення та внутрішній волі, а саме реалізації інвестиційного проекту та не було дотримано положень частини п'ятої статті 203 ЦК України щодо спрямованості вищевказаного правочину на реальне настання правових наслідків.

Грошові кошти отримувались на карткові рахунки, відкриті у публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно до умов інвестиційного договору від 10 серпня 2011 року, з метою створення медіа-холдингу, а не у позику за спірним договором.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі положень статті 230 та статті 235 ЦК України просили суд визнати нотаріально посвідчений договір позики від 10 серпня 2011 року, укладений між ними та ОСОБА_6, недійсним, визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину - договору інвестування, який 10 серпня 2011 року був вчинений між ними.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року у складі судді Домусчі Л. В. позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Визнано нотаріально посвідчений договір позики від 10 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, недійсним у зв'язку з удаваністю. Визнано, що відносини, які виникли між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за договором позики від 10 серпня 2011 року, регулюються положеннями щодо правочину - договору інвестування.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірним договором позики було передбачено отримання позичальником коштів у власність, проте пунктом 2 цього договору сторони визначили, що вказані у ньому карткові рахунки, на які відповідачкою перераховувалися кошти, використовуються виключно для інвестиційного договору від 10 серпня 2011 року. З тексту вказаного інвестиційного договору випливає, що спірний договір позики укладався сторонами саме для забезпечення інвестиційного проекту інвестиційного договору, за яким ОСОБА_6 виступала інвестором. Отже, дії сторін з укладення нотаріально посвідченого договору позики приховували та були спрямовані на виконання умов договору інвестування, забезпечували направлення коштів саме на інвестиційний продукт.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2018 року апеляційна скарга представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що підписання спірного договору позики стало результатом досягнення згоди між його сторонами з усіх його істотних умов, та засвідчило їх згоду на виникнення взаємних прав та обов'язків за цим договором. Тобто справжня внутрішня воля сторін станом на момент укладення договору позики та відповідних доповнень і змін до нього полягала у бажанні сторін укласти саме договір позики, та проявлялась у його підписанні, що засвідчено нотаріусом.

При укладенні договору позики від 10 серпня 2011 року та змін і доповнень до нього сторони мали на меті набуття відповідних прав й обов'язків позикодавця та позичальників, тому правові підстави для визнання такого правочину недійним з підстав його фіктивності відсутні.

Позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, що при укладенні договору позики його сторони мали на меті укладення саме інвестиційного договору, оскільки фактично між сторонами укладено два договори, договір позики та інвестиційний договір, за умовами яких сторони набули різні права та обов'язки, тому висновки про те, що вчинення договору позики з метою приховання інвестиційного договору не відповідає дійсним обставинам справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що з інвестиційного договору чітко вбачається, що спірний договір позики укладався сторонами саме для забезпечення інвестування проекту інвестиційного договору, за умовами якого відповідачка виступала інвестором. Пунктом 2 договору позики передбачено, що у цьому договорі карткові рахунки використовуються виключно для інвестиційного договору, тобто не на власні потреби позивачів. Відсутні належні та допустимі докази отримання саме позивачами грошових коштів за спірним договором позики. Отже, спірний договір позики є удаваним правочином.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що підписання між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірного договору позики стало результатом досягнення згоди між ними з усіх його істотних умов, та засвідчило їх згоду на виникнення взаємних прав та обов'язків за цим договором.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що справжня внутрішня воля сторін станом на момент укладення договору позики та відповідних доповнень і змін до нього полягала у їх бажанні укласти саме договір позики, яка у тому числі проявлялась у його підписанні, що засвідчено нотаріусом відповідно до положень статті 54 Закону України «Про нотаріат».

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при укладенні договору позики від 10 серпня 2011 року та змін і доповнень до нього мали на меті набуття відповідних прав й обов'язків позикодавця та позичальників, тому правові підстави для визнання такого правочину недійним з підстав його фіктивності відсутні.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачами належними та допустимими доказами не доведено, що при укладенні вказаного договору позики його сторони мали на меті укладення саме інвестиційного договору, що є їх процесуальним обов'язком. Оскільки фактично між сторонами укладено два різні договори, договір позики та інвестиційний договір, за умовами яких сторони набули різні права та обов'язки, тому висновки про те, що вчинення договору позики з метою приховання інвестиційного договору не відповідає обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що з інвестиційного договору чітко вбачається, що спірний договір позики укладався сторонами саме для забезпечення інвестування проекту інвестиційного договору, тому цей договір позики є удаваним правочином, безпідставні, оскільки відповідачка заперечувала проти таких доводів позивачів, а згідно з частиною першою статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, тобто відповідачкою заперечувалося щодо встановлення між нею та позивачами інших правовідносин ніж за договором позики.

Посилання позову та касаційної скарги на фіктивність правочину (стаття 234 ЦК України) також безпідставні, не знайшли свого підтвердження в судах при перегляді справи. Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 21 січня 2015 року № 6-197 цс 14, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Проте відповідачка заперечувала фіктивність правочину.

Посилання касаційної скарги на інші правові позиції Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпідставні, оскільки в них мали місце інші фактичні обставини, доведення позову тощо.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк