Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 752/12610/16-ц

провадження № 61-2896св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року у складі судді Чередніченко Н. П. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Голосіівської в м. Києві державної адміністрації, про визначення способу участі батька у вихованні дитини.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_7. 20 червня 2013 року шлюб подружжя було розірвано. Позивач позбавлений можливості спілкування з дитиною, оскільки ОСОБА_5 чинить перешкоди у спілкуванні батька з донькою.

Маючи намір приймати участь у вихованні доньки просив суд визначити режим його побачень з донькою наступним чином: першу та третю п'ятницю, суботу та неділю, починаючи з 16.00 години п'ятниці до 18.00 години неділі без присутності матері в місці проживання батька або в межах міста Києва на розсуд батька; щосереди з 17.30 години до 20.30 години без присутності матері в місці проживання батька або в межах міста Києва на розсуд батька; щорічно в день народження дитини 12 жовтня з 16.00 години до 18.00 години; щорічно проведення спільно з батьком 14 днів під час літніх місяців та 14 днів під час зимових місяців, з можливістю виїзду за межі постійного місця проживання доньки та повідомленням ОСОБА_5 В, не менше ніж за місяць про дату початку та закінчення цього терміну.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визначено наступний порядок зустрічей ОСОБА_4 з малолітньою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- кожної середи з 17.30 годин до 20.00 годин в присутності матері, терміном в один місяць;

- першої та третьої суботи, другої та четвертої неділі місяця з 12.00 годи до 16.00 годин в присутності матері дитини, терміном в один місяць.

В подальшому зустрічі проводити за зазначеним графіком без присутності матері.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 щодо участі у вихованні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач має рівні права на участь у вихованні малолітньої дитини, його прагнення та бажання спілкуватися з дитиною, приймати участь у її житті.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року рішення районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року змінено в частині збільшення строку зустрічі батька з дитиною у присутності матері з одного місяця до трьох місяців. В решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення районного суду, апеляційний суд виходив з того, що батько з дитиною не спілкувався тривалий час, дитина повинна до нього звикнути та врахував вік дитини і висновок психолога.

У січні 2018 року представник ОСОБА_5 подала до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована, тим, що судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено докази у справі та не враховано вік дитини і неможливість вільного формулювання нею своєї власної думки щодо спілкування з батьком.

У квітні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_4, у якому він просить залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Суд установив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 2010 року, від якого мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина залишилася проживати з матір'ю.

Згідно з висновком Голосіївської РДА в м. Києві від 19 жовтня 2016 року проведено обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_4

Вказаним обстеженням встановлено, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1. Для перебування малолітньої дитини створені усі умови.

Також цим висновком визначено способи участі батька ОСОБА_4 у вихованні малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- кожної середи з 17.30 годин до 20.00 годин в присутності матері;

- першої та третьої суботи, другої та четвертої неділі місяця з 12.00 годин до 16.00 годин в присутності матері дитини.

ОСОБА_4 працює в ТОВ «Укратоменерго» та отримує заробітну плату. Має позитивні характеристики .

Також судом встановлено, що протягом тривалого часу, ОСОБА_4 намагається вирішити та врегулювати питання налагодження стосунків з малолітньою донькою та встановлення графіку зустрічей з нею, що підтверджується його зверненням до Служби у справах дітей Голосіївської РДА в м. Києві від 16 червня 2016 року; витягом з Протоколу № 11 засідання комісії з питань захисту прав дитини Голосіївської РДА в м. Києві від 15 травня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївська РДА в м. Києві, про позбавлення батьківських прав.

Згідно із частинами другою, третьою статті 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Згідно із статтею 18 Конвенції про захист прав дитини (далі - Конвенція), суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та знакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Оскільки, позивач має рівні права на участь у вихованні малолітньої дитини та бажання приймати участь у її житті, в той час як відповідач перешкоджає йому спілкуватися з дитиною, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Аргументи касаційної не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року в його незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року в його незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат