ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 642/6294/17

провадження № 22-ц/818/2009/18

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету будівництва та архітектури про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року, ухвалене суддею Пашнєвим В.Г., -

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківського національного університету будівництва та архітектури (далі ХНУБА), в якому, з урахуванням наступних уточнень, просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за жовтень 2015 року в розмірі 2238,46 грн., нарахування за відпустку з 12 січня 2015 року по 15 жовтня 2015 року в розмірі 3707,67 грн., нарахування за інфляцію за 2016-2017 роки по вказаній вище заробітній платі та нарахування за відпустку в розмірі 1421,12 грн., суму морального відшкодування в розмірі 20000,00 грн., а всього 27367,25 грн. (том 1, а.с. 2-13; том 2, а.с. 22-24; том 2, а.с. 41-55).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що працював у ХНУБА, звідки був звільнений на підставі його заяви від 02 жовтня 2015 року. При звільненні з ним було невірно проведено розрахунок, внаслідок чого ХНУБА встановлено у нього заборгованість в розмірі 1209,28 грн. ХНУБА звернувся до суду з позовом до нього про стягнення вказаної заборгованості, проте рішенням суду від 19 червня 2017 року в задоволенні позову було відмовлено. При цьому в первинному розрахунку заборгованість за використану відпустку складала 3447,74 грн., проводились її відрахування із заробітної плати згідно наказу № 182 від 02 жовтня 2015 року. В подальшому, при остаточному розрахунку, заборгованість за використану відпустку склала 1209,28 грн. Різниця між вказаними двома сумами заборгованості складає 2238,46 грн., які позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача в якості заробітної плати за жовтень 2018 року. Крім того, відповідачем невірно проведено розрахунок належної йому відпустки, внаслідок чого не сплачено 3707,67 грн. за відпустку з 12 січня 2015 року по 15 жовтня 2015 року. Затримка виплати вказаних вище сум склала 2 роки, протягом 2016-2017 років, в звязку з чим вказані суми підлягають стягненню з урахуванням інфляції, яка дорівнює 1421,12 грн. Також внаслідок дій відповідача йому були спричинені моральні страждання. Так, зазначені дії відповідача, а саме розгляд позову проти нього впродовж 2 років, він розцінює як знущання над собою особою, яка має вік 78 років, загальний стаж роботи 62 роки, в тому числі стаж роботи в університеті 39 років, має медалі і відзнаки, читав лекції в Іспанії та виступав на телебаченні, піднімаючи тим самим імідж відповідача, має авторські свідоцтва та патенти. Внаслідок вказаних дій відповідача погіршився стан його здоровя, загострилась рана на спині. Спричинену йому моральну шкоду він оцінює в 20000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі (том 2, а.с. 228-229).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 22 листопада 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій просить його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування посилається на необґрунтованість оскаржуваного рішення та наводить розрахунки, які, на його думку, доводять обґрунтованість позовних вимог. Зокрема, зазначає на помилковість розрахунку конкретних періодів робочих років, які надають йому право на щорічну відпустку, та, як наслідок, на неправильність розрахунку фактично використаних ним днів відпусток. Крім того, зазначає на незаконності судового рішення, ухваленого в іншій цивільній справі (том 2, а.с. 233-240).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду даної цивільної справи, призначено її до розгляду без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оцінюючи аргументи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., ОСОБА_2 A, N 303-A, параграф 29).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові, зазначеним вимогам відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача заборгованості перед відповідачем в розмірі 1209,28 грн. (компенсація за використану відпустку) встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 червня 2017 року, яке набрало законної сили та яким ХНУБА відмолено у відповідному позові з підстав того, що вказані кошти були сплачені ОСОБА_1 добровільно та останній є їх добросовісним набувачем. Враховуючи наведене, доводи ОСОБА_1 щодо незаконного стягнення з нього грошових коштів в розмірі 2238,46 грн. не знайшли свого підтвердження, в звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати не підлягають задоволенню. Щодо стягнення нарахування за відпустку, то ОСОБА_1 був звільнений 15 жовтня 2015 року. Таким чином, в період роботи з 19 вересня 2000 року по 15 жовтня 2015 року він відпрацював 15 робочих років та 27 днів. За вказаний період тривалість його відпустки має дорівнювати 844 дні, при цьому позивачем фактично використано 882 дні відпустки. Таким чином, позивачем ОСОБА_1 надмірно отримано відпусту тривалістю 38 днів. Враховуючи наведене, позовні вимоги щодо стягнення нарахувань за відпустку в сумі 3707,67 грн. не підлягають задоволенню, оскільки не встановлено наявність у позивача відпустки, на яку він має право за відпрацьований час. Оскільки вимоги щодо стягнення інфляційних втрат є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за відпустку, в яких позивачу відмовлено, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 1421,12 грн. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачу у звязку з розглядом позову ХНУБА протягом двох років, то суд першої інстанції дійшов висновку щодо невстановлення факту неправомірності рішень, дій чи бездіяльності з боку відповідача щодо ОСОБА_1, в звязку з чим відмовив у вказаній частині позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 було звільнено з посади доцента кафедри механізації будівельних процесів та з посади декана заочного відділу 15 вересня 2000 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, у звязку з виходом на пенсію (том 1, а.с. 131).

19 вересня 2000 року між позивачем та відповідачем укладено контракт, згідно якого позивач призначений на посаду доцента кафедри МБП ХНУБА (том 1, а.с. 134-135).

Також 01 червня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено контракт, згідно якого позивач призначений на посаду доцента кафедри «Механізації будівельних процесів» ХНУБА на строк з 17 червня 2011 року по 30 травня 2016 року (том 1, а.с. 18-20).

05 грудня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до контракту від 01 червня 2011 року, згідно якої термін роботи ОСОБА_1 на посаді доцента продовжено з 13 січня 2014 року по 30 травня 2016 року. Додаткова угода діє на термін з 13 січня 2014 року по 30 травня 2016 року і є невідємною частиною контракту від 01 червня 2011 року.

В цілому, як вбачається з наданих позивачем доказів, протягом періоду з 01 липня 1999 року по 01 червня 2011 року між сторонами було укладено 6 контрактів, в тому числі вказані вище (том 1, а.с. 21).

Згідно витягу з наказу ХНУБА від 02.10.2015 року № 182-к (далі Наказ), звільнено ОСОБА_1, доцента кафедри механізації будівельних процесів, з посади за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, 15 жовтня 2015 року, бухгалтерії відрахувати 38 к.д. за використану відпустку (том 1, а.с. 15; том 2, а.с. 241).

Таким чином, з наданих сторонами доказів вбачається, що після виходу на пенсію, позивач став працювати в ХНУБА за контрактом з 19 вересня 2000 року до звільнення його 15 жовтня 2015 року.

Статтею 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 14 квітня 1997 року № 346 затверджено Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, а також тривалість щорічної основної відпустки керівних працівників навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково-педагогічних працівників та наукових працівників.

Відповідно до вказаних нормативних актів, позивач ОСОБА_1 мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних днів.

Частиною першою ст. 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що за період роботи з 19 вересня 2000 року по 15 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 відпрацював повні 15 років та 27 днів. Відповідно, тривалість його щорічної основної відпустки за вказаний період часу згідно чинного законодавства дорівнює 844 дні (56х15 + 27х56/365).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідок ХНУБА від 16 травня 2017 року (том 1, а.с. 46), від 22 січня 2018 року (том 1, а.с. 212-213), фактично ОСОБА_1 використано 882 дня відпустки за період з 19 вересня 2000 року по 15 жовтня 2015 року.

В тому числі, відповідно до наказу ХНУБА від 15 січня 2010 року № 8-к, позивачу ОСОБА_1 надано щорічну відпустку 56 к.д. з 02 липня 2010 року по 27 серпня 2010 року (том 1, а.с. 175-177).

Таким чином, тривалість надмірно використаної відпустки позивача становить 38 календарних днів (882 дня 844 дня).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3707,67 грн., оскільки згідно наданих доказів та розрахунків, позивач не тільки в повному обсязі використав передбачену законодавством України відпустку за вказаний вище період часу, а й отримав додатково 38 днів відпустки понад встановлену законодавством України нормативну тривалість відпустки за фактично відпрацьований ним час.

Оцінюючи доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за жовтень 2015 року в розмірі 2238,46 грн., колегія суддів керується наступним.

Як зазначено вище, колегія суддів вважає доведеним та погоджується з висновком та розрахунком суду першої інстанції відносно того, що позивач ОСОБА_1 використав 38 календарних днів відпустки понад відпустку, на яку він згідно чинного законодавства має право за фактично відпрацьований час.

Відповідно до ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу в тому числі при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки.

Згідно розрахункового листа за жовтень 2015 року, позивачу нараховано компенсацію за відпустку тривалістю 38 к.д. в сумі 3447,74 грн. (том 1, а.с. 206).

Зазначені дані підтверджуються також розрахунком відпустки, згідно якого компенсація за використану ОСОБА_1 відпустку тривалістю 38 к.д. складає 3447,74 грн. (том 1, а.с. 215).

Листом ХНУБА від 16 жовтня 2015 року, позивача повідомлено, що з його зарплати проводяться відрахування 38 к.д. за використану відпустку у сумі 3447,74 грн. згідно Наказу (том 1, а.с. 23).

Відповідно до листа ХНУБА від 04 листопада 2015 року, позивача повідомлено, що при остаточному розрахунку компенсації за використану відпустку при звільненні згідно Наказу у нього виникла заборгованість в сумі 1262,78 грн. (том 1, а.с. 25).

Згідно даних розрахункового листа, станом на листопад 2015 року за ОСОБА_1 нараховується заборгованість в розмірі 1209,28 грн. (том 1, а.с. 216).

15 січня 2016 року позивачу з боку ХНУБА було направлено претензію № 324/2016 з вимогою сплатити суму компенсації за використану позивачем відпустку в розмірі 1209,28 грн. (том 1, а.с. 26-27).

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 червня 2017 року, ухваленим в цивільній справі за позовом ХНУБА до ОСОБА_1, відмолено в позові ХНУБА про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 1209,28 грн., яка виникла у звязку з надмірно виплаченою компенсацією за використану відпустку. В обґрунтування рішення зазначено, що позивач здійснив виплату в якості розрахунку з відповідачем добровільно, а відповідач не є недобросовісним набувачем цих коштів, та виниклі між сторонами правовідносини регулюються ст. 1215 ЦК України, згідно якої не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата, якщо її виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (том 2, а.с. 220-222).

Як вбачається з розрахунку заробітної плати, незаконно стягнутої ХНУБА, який виконаний позивачем ОСОБА_1 та наданий суду першої інстанції, різниця між загальною заборгованістю і поданою в суд, є за його доводами зарплатою в розмірі 2238,46 грн. (3447,74 грн. 1209,28 грн.), стягненою незаконно ХНУБА (том 1, а.с. 102). Вказані грошові кошти він просив стягнути з відповідача в якості заробітної плати.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності доводів позивача про незаконне стягнення з нього грошових коштів в розмірі 2286,34 грн., оскільки факт повного використання ним відпустки за фактично відпрацьований час та додаткового використання відпустки тривалістю 38 календарних днів понад передбачену законодавством, встановлено в ході розгляду даної цивільної справи.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими аргументи апеляційної скарги відносно того, що суд повинен був врахувати використані дні відпустки тільки виключно за період 2014-2015 років, а період з 2000 року по 2014 рік у суду не було підстав брати до уваги, оскільки, як вбачається з наданих суду доказів, позивач після виходу на пенсію безперервно працював за трудовими контрактами з 2000 року по 2015 рік.

Оцінюючи аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що згідно контракту від 01 червня 2011 року робочий рік обраховується з 17 червня 2014 року по 16 червня 2015 року, а позивач відпрацював до 15 жовтня 2015 року, в звязку з чим йому повинна бути нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку за період часу з 16 червня 2015 року по 15 жовтня 2015 року, і крім того, згідно додаткової угоди робочий рік обраховується з 13 січня 2014 року по 12 січня 2015 року, в звязку з чим компенсація за невикористану відпустку повинна бути нарахована та сплачена за період з 13 січня 2015 року по 15 жовтня 2015 року, колегія суддів враховує наступне.

Як було зазначено вище, після виходу на пенсію позивач ОСОБА_1 безперервно працював в ХНУБА за контрактами з 19 вересня 2000 року до звільнення його 15 жовтня 2015 року. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що кожний робочий рік ОСОБА_1, який надає йому право на щорічну відпустку, повинен обраховуватись з 19 вересня відповідного року, а не так, як зазначено ОСОБА_1 в його апеляційній скарзі.

За таких обставин колегія суддів відхиляє вищевказані аргументи ОСОБА_1 щодо порядку розрахунку конкретних періодів робочого року, який надає право на щорічну відпустку. Відповідно, колегія суддів не приймає до уваги і розрахунки ОСОБА_1, які базуються на запропонованому ним алгоритмі обрахування періодів робочого року та, відповідно, розрахунку тривалості наданих щорічних відпусток.

Аргументи апеляційної скарги відносно того, що у суду, який розглядав справу за позовом ХНУБА до ОСОБА_1, на підставі ст. 233 КЗпП України були відсутні підстави приймати відповідний позов, колегією суддів відхиляється, оскільки в межах розгляду даної апеляційної скарги в даній цивільній справі, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку діям та рішенням суду в іншій цивільній справі.

Відповідно, колегією суддів не надається оцінка і доводам апеляційної скарги відносно того, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 червня 2017 року, як і його проведення, підлягає скасуванню і закриттю справи, оскільки в межах розгляду даної цивільної справи суд позбавлений можливості переглядати по суті рішення суду першої інстанції, ухвалене в іншій цивільній справі.

Разом з тим колегія суддів розяснює ОСОБА_1, що в разі, якщо він не згодний із рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 червня 2017 року, він не позбавлений права оскаржити його в передбаченому законодавством України порядку, подавши, за необхідності, заяву про поновлення пропущеного строку на оскарження.

Доводи позовної заяви ОСОБА_1 відносно того, що його звільнення в 2015 році відбулось не з його ініціативи і було вимушеним, колегією суддів не можуть бути визнані обґрунтованим, оскільки всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано суду належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів, які б підтверджували вказану обставину. Крім того, вказані доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема копією заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням (том 1, а.с. 222; том 2, а.с. 59), витягом з Наказу (том 1, а.с. 15; том 2, а.с. 60; том 2, а.с. 241).

Оцінюючи вимоги та доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат, колегія суддів керується наступним.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі № 520/16692/16-ц, за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, не мають автономного значення, а є нерозривно повязаними з вимогами щодо стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, і є похідними від останніх. Так, вимоги про стягнення інфляційних втрат фактично є вимогами про відшкодування втрат від знецінення, у звязку з інфляційними процесами, сум заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, які просить стягнути позивач.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача сум заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, відповідно, відсутні підстави і для задоволення похідних позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 1421,12 грн.

Оцінюючи вимоги та доводи апеляційної скарги щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як вбачається з розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування

моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової

відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. За змістом ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Таким чином, обовязковою умовою відшкодування моральної шкоди є протиправна винна поведінка заподіювача шкоди.

В обґрунтування спричинення йому моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилався на факт звернення ХНУБА з позовом до нього та розгляд вказаної справи протягом 2 років.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Таким чином, звернення до суду за захистом своїх прав, які на думку заявника порушені, оспорені або не визнані, є основоположним та невідємним правом будь-якої фізичної або юридичної особи.

Відповідно, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1, ХНУБА реалізував своє право на звернення до суду за захистом, яке гарантовано чинним законодавством України.

Вказані дії ХНУБА щодо звернення з позовом до суду, на переконання колегії суддів, не може бути розцінені в якості протиправної винної поведінки, а відтак в якості обставини, яка має наслідком виникнення у ХНУБА обовязку щодо відшкодування моральної шкоди. Та обставина, що у позові ХНУБА було відмовлено, не впливає на факт правомірності дій останнього щодо звернення до суду з позовом до ОСОБА_1

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При цьому колегія суддів, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, зокрема викладеною у згаданому вище рішенні у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», не вбачає підстав надавати оцінку аргументам та доказам позивача, які стосуються погіршення стану його здоровя та причин виникнення у нього онкологічного захворювання, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке. Враховуючи підстави, з яких колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, зазначені аргументи та докази не мають значення для вирішення зазначеного питання.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи і аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, яким ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки особою, яка подала апеляційні скарги, не доведено наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни судового рішення, колегія суддів, переглядаючи справу згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку щодо відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанову складено "27" грудня 2018 року.

Головуючий суддя: Судді:ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4