Номер провадження: 22-ц/785/2808/18
Номер справи місцевого суду: 508/805/17
Головуючий у першій інстанції Горобець В. Л.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2018 року м. Одеса

Справа № 508/805/17

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

- відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, заапеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», подану представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем,на рішення Миколаївського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Горобця В.Л. 21 листопада 2017 року,

встановив:

У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість по кредитному договору б/н від 11.1.2010 р. в розмірі - 37 130,47 грн., яка складається з: - тіло кредиту - 1 595,99 грн.; - відсотки за користування кредитом - 29 314,71 грн.; - заборгованість за пенею та комісією - 3 975,46 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) - 1 744,31 грн..

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що 11.11.2010 р. між сторонами було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання ОСОБА_4 заяви про видачу кредиту та ознайомлення з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку». Відповідно до умов кредитного договору Банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі - 1 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка ухиляється від виконання покладених на неї відповідно до кредитного договору зобов'язань з повернення кредиту, сплаті відсотків. Станом на 28.02.2017 р. виникла заборгованість у вищевказаному розмірі (а. с. 2 - 3 зворотня сторона).

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 21.11.2017 р. у задоволенні вищезазначеного позову Банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 30.09.2017 р. ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_7 та змінила прізвище на «ОСОБА_5», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 78).

Останній платіж по договору ОСОБА_5 було зроблено 12.06.2014 р.. Банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_5 22.08.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності. Банк не надав доказів, які б свідчили про поважність пропуску строку позовної давності (а. с. 80 - 82).

Банк в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позову Банку в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Банк вказує на невідповідність висновку суду першої інстанції обставинам справи про пропущення позивачем строку позовної давності. Строк позовної давності необхідно відраховувати з дня закінчення строку дії картки - 31.03.2017 р., а не з дня здійснення останнього платежу.

ОСОБА_5 відзиву на апеляційну скаргу не надала.

Сторони у судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у розгляді справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності її учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду вказаним вимогам законодавства повністю не відповідає. Погодитися з вищевказаними висновками суду першої інстанції повністю не можна. Цих висновків суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 12, 13, 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів судом першої інстанції правильно встановлено наявність між сторонам кредитних правовідносин, порушення ОСОБА_5 умов кредитного договору. Ці висновки відповідають вимогам норм матеріального права (ст. ст. 11, 15, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 1054 ЦК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з того, що між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі - 1 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі - 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, помилковим є висновок суду про те, що був встановлений обов'язковий щомісячний платіж на погашення кредиту. Банк пропустив строк позовної давності.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню на користь Банку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).

Відповідно до розрахунку заборгованості (а. с. 4 - 5) розмір заборгованості по пені та комісії вказаний разом. Комісія стягується щомісячно, що не відповідає вимогам діючого законодавства. У зв'язку з вищевказаним у стягненні заборгованості по пені та комісії у загальному розмірі - 3 975,46 грн. необхідно відмовити.

Згідно з ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, головним критерієм в оцінці правомірності застосування штрафу та пені в межах одного договору є перевірка обставин їх одночасного застосування саме щодо одного і того самого виду порушення.

Відповідно до п. п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Вказаний штраф нарахований на загальну суму заборгованості до якої вже включено пеню.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання районним судом положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 р..

Підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України в даному випадку судова колегія не вбачає.

Таким чином, у стягненні штрафу (фіксована частина) у сумі - 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) у сумі - 1 744,31 грн. необхідно відмовити, виходячи з вищевказаного обґрунтування.

Враховуючи те, що у суді першої інстанції відповідачка зробила заяву про застосування позовної давності (а. с. 74 - 78) проценти за користування кредитом підлягають стягненню в межах трирічного строку в сумі - 28 204,44 грн. = 29 314,71 грн. - 1 110,27 грн.

Таким чином, на користь Банку підлягає стягненню з відповідачки заборгованість по кредитному договору б/н від 11.11.2010 р. станом на 28.02.2017 р. у загальному розмірі - 29 800,43 грн., яка складається з: - тіло кредиту - 1 595,99 грн.; - відсотки за користування кредитом - 28 204,44 грн..

Доводи позивачки щодо укладення кредитного договору у той час як вона була неповнолітньою спростовуються тим, що за її заявою від 11.11.2010 р. (а. с. 6) було видано заробітну картку. 13.11.2012 р. їй було видано кредитну картку (а. с. 65) із встановленням відповідного ліміту на строк дії картки - 31.03.2017 р..

Таким чином, доводи апелянта щодо помилкового застосування судом строку позовної давності є обґрунтованими.

Доводи апелянта щодо необхідності стягнення заборгованості у повному обсязі не відповідають встановленим по матеріалам справи обставинам.

Таким чином, апеляційна скарга Банку є частково обґрунтованою, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Необхідно ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Банку.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам, необхідно стягнути з ОСОБА_5 на користь Банку судовий збір за подання позову в сумі - 2 688,00 грн. = (1 600,00 грн. а. с. 1 + 1 760,00 грн. а. с. 85) х 80%

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 21 листопада 2017 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (680514, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570) заборгованість за укладеним 11 листопада 2010 року кредитним договором б/н станом на 28 лютого 2017 року на загальну суму - 29 800 (двадцять дев'ять тисяч вісімсот) грн. 43 коп., яка складається з: - тіло кредиту - 1 595 (одна тисяча п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 99 коп.; - відсотки за користування кредитом - 28 204 (двадцять вісім тисяч двісті чотири) грн. 44 коп..

В решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (680514, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570) судовий збір у сумі - 2 688 (дві тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

ОСОБА_3