Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/10291/15-ц

провадження №61-11928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Касьяненко Л. І., Білоконь О. В., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дітей і стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач з 22 червня 2006 року по 22 грудня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох малолітніх синів: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Перебуваючи у шлюбі, позивач в інтересах сім'ї переїхав у м. Київ для працевлаштування, заробітку коштів і подальшого переїзду всієї родини до Києва. Однак подружнє життя сторін справи на відстані не склалося.

Після облаштування побуту позивач забрав дітей до себе і вони стали проживати з ним. Коли діти проживали з позивачем і його новою дружиною, він фінансово забезпечував дітей, займався їхнім розвитком, діти були влаштовані у навчальні заклади: ОСОБА_8 почав ходити до дитячого ДНЗ № 134, а ОСОБА_6 - успішно закінчив перший клас школи № 96. Проживаючи з ним, діти активно розвивалися, належним чином харчувалися, були забезпечені всім необхідним для навчання та саморозвитку.

За рік проживання дітей з позивачем, відповідач не відвідувала їх, не цікавилась їхнім розвитком та станом здоров'я. За її проханням позивач дозволив останній взяти дітей на канікули до себе, щоб не травмувати дітей, проте станом на час звернення його до суду відповідач дітей не повернула.

Тому ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом в інтересах дітей та просив визначити місце проживання дітей з ним та стягнути з ОСОБА_7 аліменти на їх утримання.

Відповідач ОСОБА_7 позов не визнала та подала зустрічний позов про стягнення аліментів на утримання дітей.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року позови ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_6 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 червня 2015 року до повноліття дітей. Вирішено питання про судові витрати у справі. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має усі необхідні умови для комфортного проживання дітей, та врахував ставлення батьків до дітей і їхню прихильність до них.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 серпня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

Апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що при вирішенні спору та визначенні місця проживання дітей з батьком ОСОБА_6 суд першої інстанції не взяв до уваги малолітній вік обох дітей, не встановив і не навів у рішенні будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітніх дітей з їхньою матір'ю та не навів належних доказів ухилення матері від виховання і матеріального забезпечення дітей, а також не врахував принципу, закріпленого в статті 141 СК України, про рівність прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей і, що розірвання шлюбу та проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов'язків щодо дітей.

У травні 2016 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, беручи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено статтею 141 СК України та випливає зі змісту Конвенції про права дитини; поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання дітей», оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу стосовно дітей та участь у їх вихованні; відхиляючи висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, суд апеляційної інстанції, в супереч приписам пункту 6 статті 19 СК України, не зазначив, у чому він є необґрунтованим і в чому суперечить інтересам дітей; апеляційний суд своїми діями позбавив заявника можливості бачитися з його дітьми та брати участь у їх вихованні, та як діти знаходяться в зоні проведення АТО.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі.

01 липня 2017 року від ОСОБА_7 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6, у яких заявник просить відхилити касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення апеляційного суду, посилаючись на те, що рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги є безпідставними і такими, що не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо його законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони з 22 червня 2006 року по 22 грудня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за ініціативою позивача за первісним позовом. Сторони мають двох малолітніх синів: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір'ю. Між батьками виник спір щодо участі батька, який працював у м. Києві у вихованні дітей.

Рішенням Ворошилівської районної у місті Донецьку ради від 13 листопада 2013 року за № 216/2 «Про участь у вихованні та порядок побачення ОСОБА_6 з малолітніми дітьми» спір між ними було вирішено.

У зв'язку з подіями на сході країни та проведенням антитерористичної операції між сторонами була домовленість, що малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з травня 2014 року по червень 2015 року тимчасово проживатимуть з батьком за його місцем проживання в орендованій квартирі АДРЕСА_3, який перебуває у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 2013 року з ОСОБА_10, та мають малолітню доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, які знаходяться на його утриманні.

У подальшому відповідач не в змозі була забрати дітей, оскільки з боку позивача чинились перешкоди, у зв'язку з чим різними засобами відповідач намагалася повернути дітей та проживати з ними.

Пізніше відповідач переїхала із зони АТО і стала проживати у м. Біла Церква як переміщена особа, за адресою: АДРЕСА_2. Після закінчення навчального 2014 року відповідач забрала дітей за своїм місцем проживання у м. Білу Церкву. З 01 вересня 2015 року діти були оформлені до навчального закладу, а у грудні 2015 року відповідач разом з обома малолітніми дітьми виїхала до м. Донецька, де у центрі міста має своє особисте житло, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, працює за цивільним договором.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із найкращих інтересів дітей, при цьому враховано малолітній вік обох дітей, ставлення обох батьків до дітей, при цьому судом не встановлено ухилення відповідача від виховання і матеріального забезпечення дітей.

При цьому правильно врахував, що після розірвання шлюбу сторони вирішили, що діти будуть проживати з матір'ю, і на цей час є рішення компетентного органу про визначене порядку зустрічей батька з дітьми, і суд не встановив, що матір'ю чиняться перешкоди батьку у спілкуванні з дітьми.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_7 про стягнення аліментів відповідно до положень статті 180, частини третьої статті 183 СК України підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що відхиляючи висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, суд апеляційної інстанції, в супереч приписам пункту 6 статті 19 СК України, не зазначив, у чому він є необґрунтованим і в чому суперечить інтересам дітей, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції у своєму рішенні дав оцінку висновку органу опіки і піклування і вказав, що він не містить будь-яких правових мотивів, на підставі яких була віддана перевага батьку перед матір'ю у визначенні місці проживання дітей.

Апеляційним судом в оскаржуваному рішенні наведено мотиви, з яких виходив суд, а саме: найкращі інтереси дітей.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до положень статті 400 ЦПК України не належать до повноважень суду касаційної інстанції.

Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при постановлення оскаржуваного рішення порушено норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик