Номер провадження: 22-ц/785/4575/18
Номер справи місцевого суду: 522/4343/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

У березня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_5, та згідно уточнень просила стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ОСОБА_3 суму матеріальної шкоди в розмірі 6498 суму моральної шкоди в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень 00 копійок, суму судових витрат у розмірі 3 3961,60 грн. (вартість проведеної експертизи) та 59,42 грн. (комісія банку за розрахунково-касове обслуговування).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2) у солідарному порядку на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_3) суму матеріальної шкоди в розмірі 6498 (шість тисяч чотириста дев'яносто вісім) грн. Стягнено з ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,адреса: АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2) у солідарному порядку на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_3) суму моральної шкоди в розмірі 3 000 (три тисячі гривень). Стягнено з ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_2) у солідарному порядку на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3. адреса: АДРЕСА_3) суму судових витрат у розмірі, 3961,60 грн. (вартість проведеної експертизи) та 59,42 грн. (комісія банку за розрахунково-касове обслуговування) - всього 4021,02 грн. (чотири тисячі двадцять одну гривню та дві копійки). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, 23.03.2018 року ОСОБА_6 в особі свого представника звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

При цьому в доводах апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на те, що суд необґрунтовано відмовив їй в задоволення клопотання про допит експерта, висновки якого мають численні протиріччя, однак були покладені судом в обґрунтування оскарженого рішення. Належних та допустимих доказів вини відповідачів в нанесенні матеріальних збитків та моральної шкоди матеріали справи не містять, кошторис збитків відсутній.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та експерта, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені вапеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_3 є власником приміщення горища, що розташоване по вул. Пушкінській, 34 у м. Одесі на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 29.11.2006 року за реєстровим номером 4797 та витягом про реєстрацію права власності від 01.12.2006 року.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 17 червня 2016 року за реєстровим № 531 було отримано 445/1000 часток квартири спільного заселення АДРЕСА_5 (по 1/2 частині) у спільну часткову власність.

З матеріалів справи вбачається, що впродовж серпня-вересня 2016 року відповідачі проводили в частині квартири АДРЕСА_4 ремонтні роботи, які полягали, зокрема, у знесенні стін та облаштуванні виходу на приміщення горища, яке належить ОСОБА_3, що підтверджуються Актом обстеження КП ЖСК "Порто-Франківський" від 08 вересня 2016 року, доповідною директора КП ЖКС "Порто-Франківський" від 07.11.2016 року.

04 квітня 2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (с. Нікітіна С.Й.) по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Одеського Науково-Дослідницького Інституту Судових Експертиз з метою отримання відповідей на запитання щодо характеру утворення отворів в перекритті горища над квартирою АДРЕСА_5 (штучний чи природний); щодо наявності факту втручання в несучі конструкції будинку АДРЕСА_3 проведеними роботами в частині квартири АДРЕСА_5, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5; щодо визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику приміщення горища ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_7 внаслідок робіт, проведених в частині квартири АДРЕСА_6, що належить ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

За результатами експертизи судом отримано висновок експерта № 17-1418 судово-будівельної експертизи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої ремонтними роботами в приміщенні, що складений 04.12.2017 року.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 04.12.2017 року, виходячи з встановленого технічного стану (фізичного зносу) елементів перекриття, наявних наслідків пожежі в приміщеннях квартири та в горищному приміщенні, встановленого факту виконання ремонтних робіт як в приміщенні квартири так і в горищному приміщенні, визначено штучний характер утворення отворів в перекритті горища над квартирою АДРЕСА_3 особами, що мали доступ до перекриття.

Суд першої інстанції правильно не приймав до уваги посилання відповідачів на те, що вони не мають відношення до виникнення отворів у перекритті, оскільки вказані доводи спростовуються вказаними висновками експертизи, щодо штучного характеру утворення таких отворів, а також фактами, що встановлені у Постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.01.2018 року по справі № 522/22292/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської Ради про визнання дій неправомірними та скасування постанови, які не підлягають повторному доказуванню, у відповідності до ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди по винні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Вказані висновки в частині необхідності встановлення винної особи та безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду та цієї шкодою.

Фактичною підставою для застосування відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідачами не було доведено того, що руйнування черепних брусків та як наслідок утворення отворів в перекритті були завдані не з їх вини та не з причин проведення ремонтних робіт у квартирі, а тому суд вірно вважав, що позивачу було завдано матеріальної шкоди протиправними діями відповідачів щодо руйнування її майна.

Оскільки висновком експертизи не було надано відповіді на питання про розмір матеріальної шкоди, що спричинена власності ОСОБА_3, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги письмовий доказ у вигляді локального кошторису на будівельні роботи, вартість яких станом на 01 лютого 2018 року становить 6498,00 гривень.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно вважав за можливе задовольнити вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі, визначеному в локальному кошторисі, у розмірі 6498,00 грн., оскільки судом встановлена вина відповідачів у псуванні майна позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивачів солідарно в частині заподіяння моральної шкоди в розмірі 5 000,00 гривень, суд першої інстанції вірно зазначив наступне.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України).

На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди,

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Позивач посилалася на те, що протиправними діями відповідачів їй була завдана моральна шкода, яка полягає в порушенні суспільних зв'язків позивача, необхідності участі в судових справах літньої людини (ІНФОРМАЦІЯ_1), приниженні її віри у справедливість, поганому самопочутті, що призвело до погіршення якості життя людини похилого віку.

З огляду на вищевикладене, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань позивача, їх тривалість, виходячи із засад справедливості, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3 000,00 гривень.

Згідно з ч. ч. 1, 2 а. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати пов'язані проведенням експертизи.

Згідно ч. 6 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно з Актом № 17-1418 попереднього розрахунку вартості висновку судового експерта, спеціаліста, позивачем за проведення експертизи було сплачено 3961,60 гривень.

Враховуючи наведене, вказана сума підлягає стягненню в повному обсязі.

Отже, з відповідачів на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати в розмірі, 3961,60 грн. (вартість проведеної експертизи) та 59,42 грн. (комісія банку за розрахунково-касове обслуговування) - всього 4021,02 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Скаржник не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги судова колегія зазначає, що вказані вище обставини були предметом розгляду у суді першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, кошторис дійсно не був помилково підшитий до матеріалів справи під час направлення до суду апеляційної інстанції, однак він був на розгляді суду під час проведення судового засідання, оглядався судом, про що свідчить штамп канцелярії суду. Експерт був допитаний судом апеляційної інстанції надав відповіді на всі питання відповідачів, підтвердив свій висновок. Наданий скаржником висновок іншого експерта не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до уваги, так як є новим доказом, який був складений 01.10.2018 року, тобто після винесення рішення по справі, не був предметом дослідження судом першої інстанції, поважних причин не надання такого доказу своєчасно до суду першої інстанції відповідачі не навели.

Таким чином, твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели б до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а вимоги скаржника про скасування вказаного рішення районного суду не основані на законі і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційного суду Одеської області, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.01.2019 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк