Справа № 560/85/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сидоренко З.С.
Провадження № 22-ц/802/325/18 Категорія: 54 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної санітарно-епідеміологічної служби України, Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (далі - Держсанепідемслужба України) і Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» (далі - ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України»), правонаступником якого є Державна установа «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» (далі - ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до наказу Держсанепідемслужби України від 25 березня 2014 року ОСОБА_1 призначений на посаду директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України». 26 березня 2014 року з ним укладено контракт. Наказом т.в.о. Голови Держсанепідемслужби України від 22 липня 2015 року № 71-о його звільнено із займаної посади на підставі пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з передбачених пунктами 6.2.5.2., 6.2.5.11. контракту підстав та припинено дію контракту достроково. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року в частині визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, визнано незаконним та скасовано наказ Держсанепідемслужби України від 22 липня 2015 року № 71-о. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України». Стягнуто з Держсанепідемслужби України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 948,90 грн. 23 грудня 2015 року Держсанепідемслужбою України виданий наказ № 118-0 про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Однак фактично його так і не було допущено до виконання посадових обов'язків. 13 січня 2016 року його ознайомлено з копією наказу Держсанепідемслужби України від 11 січня 2016 року № 1-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту із ОСОБА_1М.» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 та пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України та підпунктів 6.2.5.2. та 6.2.5.11. пункту 6.2. розділу 6 контракту від 25 березня 2014 року. Всі зазначені у оскаржуваному наказі підстави для його звільнення є надуманими та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Держсанепідемслужби України від 11 січня 2016 року № 1-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з ОСОБА_1М.». Поновити його на посаді директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». Стягнути з ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року в сумі 45 009,92 грн. Стягнути з ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2016 року по 27 лютого 2017 року у сумі 112 524,80 грн, а також 14 000 грн на відшкодування судових витрат на правову допомогу.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України».

Стягнуто з ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року у сумі 45 009,92 грн.

Стягнуто з ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2016 року по 27 лютого 2017 року у сумі 112 524,80 грн.

Стягнуто солідарно з Держсанепідемслужби України та ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» на користь ОСОБА_1 14 000 грн витрат на правову допомогу.

Стягнуто солідарно з Держсанепідемслужби України та ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» на користь держави судовий збір у розмірі 2 677,75 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 7 247,36 грн допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позов про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги доведені належними та допустимим доказами та не спростовані відповідачем.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за преюдиціальними рішеннями Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року та Апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року встановлено, що аудиторський звіт за результатами позапланового внутрішнього аудиту у Головному управлінні Дерсанепідемслужби у Рівненській області та ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Дерсанепідемслужби України» від 08 червня 2015 року № 12.07/11 вже був предметом розгляду та судами надано оцінку. Із аналізу наказів про звільнення позивача від 22 липня 2015 року та від 11 січня 2016 року констатував, що в них зазначено аналогічні підстави для звільнення: аудиторський звіт за результатами позапланового внутрішнього аудиту. У цих рішеннях в аудиторському звіті не встановлено порушень підпунктів 6.2.5.2. та пунктів 6.2.5.11. пункту 6.2. контракту, оскільки позивачем як керівником не вчинено одноразового грубого порушення законодавства чи обовязків, а доведено ним дотримання вимог фінансового та бюджетного законодавства.

Суд першої інстанції також виходив з того, що позивач не отримав розрахунок з часу його попереднього звільнення, а саме з 23 липня 2015 року, тобто позивачу у порушення вимог статті 116 КЗпП України не проведено виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року та з 12 січня 2016 року по 27 лютого 2017 року.

У рішенні суд зазначив про зміну назви ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Дерсанепідемслужби України» і залишення незмінною організаційноправової форми цієї юридичної особи, що відображено у теперішній назві закладу ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України».

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 вересня 2017 року рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року змінено в частині стягнення витрат на правову допомогу та судового збору.

Стягнуто з відповідачів понесені судові витрати пропорційно в рівних частинах.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність вимог позивача належними та допустимим доказами, які не спростовані відповідачем.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та відхиляючи їх, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції проаналізовано матеріали аудиторської фірми «ІнфоСервісАудит» від 19 жовтня 2015 року, акт ревізії від 09 грудня 2015 року та визначено, що вони не містять опису конкретного грубого порушення, що може бути підставою для звільнення в порядку пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, яке є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень.

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновком суду першої інстанції щодо посилання на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в ухвалі від 18 листопада 2004 року, згідно з яким за змістом пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України підставою для звільнення керівника є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обовязків, а не тривале, зокрема, неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих тощо. Тому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ті порушення, в яких звинувачується позивач, і які стали підставами для повторного звільнення його із займаної посади, не є одноразовим грубим порушенням трудових обовязків.

Апеляційний суд також погодився з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення з посади та розірвання контракту з ОСОБА_1 відбулося у порушення закону та відповідно не було проведено виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції підтвердив висновки суду щодо визначення кількості відпрацьованих днів перед звільненням та розміру середньоденної заробітної плати, яка складала 381,44 грн відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та довідки про заробітну плату від 13 січня 2016 року (а.с.35, том 1).

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу та судового збору, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 20 вересня 2017 року скасовано в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Державної санепідемслужби України» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року в незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 20 вересня 2017 року залишені без змін.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд, касаційний суд у своїх висновках вказував на те, що апеляційний суд не врахував, що розділом ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) передбачені виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, а саме виплати, нараховані позивачу у зв`язку з перебуванням у відпустці та на лікарняному, які помилково включені при нарахуванні вказаної виплати, що в свою чергу помилково обчислена шляхом множення на число календарних, а не робочих днів.

Апеляційний суд не зясував, чи при визначенні розміру заробітної плати за останні два місяці нараховано лише заробітну плату або також і включено оплату листків працездатності, (за період з 18 червня по 10 липня 2015 року), що має значення для визначення розміру середньоденного заробітку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку № 100.

Касаційний суд у своїй постанові констатував, що суд апеляційної інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, від яких залежить правильне вирішення спору, не врахував зазначених норм матеріального права та не перевірив доводи апеляційної скарги, у звязку з чим прийшов до висновку, що ухвалене судове рішення не можна визнати законним й обґрунтованим.

У своїх вказівках суд касаційної інстанції вказував на те, що при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно надати оцінку усім доказам у справі та установити дійсні обставини щодо включення або не включення суми оплати листків непрацездатності в ті суми заробітної плати, які зазначені в довідці (а.с.35, том 1).

Частиною першою статті 417 ЦПК України передбачено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, наведені вище вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року, є обовязковими під час нового апеляційного розгляду даної справи.

Подана відповідачем ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення місцевого суду зміні в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що у звязку незаконним звільненням позивача йому відповідачем за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45 009,92 грн.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Орган, який розглядає спір при винесенні рішення про поновлення на роботі, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон) визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 27 Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зокрема, для обчислення середньої заробітної плати застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Як встановлено місцевим судом, позивач ОСОБА_1 не отримував заробітну плату, починаючи з часу його попереднього звільнення, а саме з 23 липня 2015 року і по день винесення наказу т.в.о. голови Держсанепідемслужби України ОСОБА_5 про його звільнення від 11 січня 2016 року.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню у зв'язку з незаконним звільненням позивача, суд керується Порядком № 100, згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку № 100 передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню.

Так, в абзаці 2 пункту 4 Порядку № 100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

З огляду на те, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося 22 липня 2015 року, середня заробітна плата у розглядуваному випадку буде обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за червень і травень 2015 року.

Як вбачається з довідки про доходи, нарахована заробітна плата позивача ОСОБА_1 за травень 2015 року становила 5 735,64 грн, а за червень 2015 року 5 707,58 грн (а.с.35, том 1).

З матеріалів справи також вбачається, що з 18 червня по 10 липня 2015 року позивач перебував на лікарняному, та відповідно отримав допомогу у звязку з тимчасовою непрацездатністю в розмірі 2 190,80 грн, що не заперечував сам позивач під час апеляційного розгляду даної справи (а.с.76, том 1).

Враховуючи цю обставину та положення абзацу 2 пункту 4 Порядку № 100, розмір заробітної плати позивача за червень 2015 року становив 3 516,78 грн (нарахована заробітна плата 5 707,58 грн - 2 190,80 грн допомоги, отриманої у звязку з тимчасовою непрацездатністю).

Отже, у двох місяцях, які передували звільненню позивача, сумарно було 30 робочих днів (18 у травні та 12 у червні), а тому сума нарахованої заробітної плати за травень і червень 2015 року становила 9 252,42 грн (5 735,64 грн за травень 2015 року та 3 516,78 грн). Середньоденний заробіток у даному випадку відповідно до Порядку № 100 буде визначатися шляхом ділення суми середньомісячної заробітної плати за травень і червень 2015 року - 9 252,42 грн, на загальну кількість робочих днів за 2 останніх місяці, які передували звільненню позивача 30, та становить 308,41 грн (9 252,42 грн / 30 днів).

Під час апеляційного розгляду даної справи встановлено, що кількість робочих днів за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року, зважаючи на періоди коли позивач перебував на лікарняному, а саме: з 18 червня по 10 липня 2015 року; з 23 липня по 27 липня 2015 року; з 28 липня по 14 серпня 2015 року; з 24 грудня 2015 року по 06 січня 2016 року, становить 91 день. Позивачу за вказані періоди була виплачена допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується довідкою ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» від 24 лютого 2016 року № 671 (а.с.84, том 1), і дана обставина позивачем не заперечувалася. Крім того, позивачу був оплачений робочий день 11 січня 2016 року, що підтверджується розрахунковим листом за січень 2016 року (а.с.256, том 2).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року в сумі 45 009,92 грн, на зазначені докази уваги не звернув та не надав їм належної оцінки, у звязку з чим неправильно здійснив розрахунок розміру заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: включив дні перебування позивача на лікарняному до загальної кількості робочих днів; не врахував, що суми в довідці про заробітну плату включають і нараховану заробітну плату і оплату листків непрацездатності позивача; включив до розрахунку кошти за фактично не відпрацьовані у червні 2015 року дні; стягнув з відповідача середню заробітну плату за дні (періоди) перебування позивача на лікарняному, які вже оплачені позивачу у 2015 році, що має наслідком подвійне стягнення коштів за одні й ті самі періоди.

Суд першої інстанції не врахував, що розділом ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, а саме виплати, нараховані позивачу у зв`язку з перебуванням у відпустці та на лікарняному, які помилково включені при нарахуванні вказаної виплати, що потягло за собою помилкове нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд також не взяв до уваги, що суми в довідці про заробітну плату, з якої виходив при здійсненні розрахунку, включають як нараховану заробітну плату, так і оплату листків непрацездатності. При цьому відповідач звертав увагу суду на цю обставину під час розгляду справи в суді першої інстанції та надавав відповідні докази.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що час вимушеного прогулу позивача за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року становить 91 день, а його середньоденний заробіток становить 308,41 грн, тому відповідно до Порядку № 100 середній заробіток ОСОБА_1 за вказаний період буде обчислюватися шляхом множення кількості робочих днів вимушеного прогулу на середньоденний заробіток і становитиме у розглядуваному випадку 28 065,31 грн (91 день вимушеного прогулу х 308,41 грн - середньоденний заробіток).

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а тому з огляду на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, його слід в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року змінити, виклавши абзац четвертий його резолютивної частини в іншій редакції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року в даній справі в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року змінити, виклавши абзац четвертий його резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року в розмірі 28 065 (двадцять вісім тисяч шістдесят пять) грн 31 коп.».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді