Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 641/3781/15-ц

провадження № 61-17023св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа-1 - ОСОБА_8,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

третя особа-2 - Комінтернівський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції,

представник третьої особи-2 - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С. від 01 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поновлення попереднього юридичного стану.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з січня 2000 року вона постійно проживала разом із ОСОБА_11 в належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер, після його смерті до травня 2013 року вона продовжувала проживати в цій квартирі та сплачувати комунальні платежі, однак у квітні 2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні, після повернення з якої у травні 2013 року не змогла потрапити до квартири, оскільки вхідні замки були змінені невідомими їй особами. В подальшому нею було з'ясовано, що існує заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2012 року про її виселення із зазначеної квартири, яке було нею оскаржено і ухвалою цього ж суду від 18 лютого 2014 року скасовано, а 25 лютого 2014 року за заявою представника позивача позов ОСОБА_6 до неї було залишено без розгляду. Посилаючись на те, що вона була виселена з квартири, яка для неї є єдиним житлом, на виконання заочного рішення суду, яке в подальшому було скасовано, позивач просила поновити її право на проживання у вказаній квартирі, яке існувало до ухвалення Комінтернівським районним судом м. Харкова заочного рішення від 19 грудня 2012 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2017 року у позові відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ані попередній власник спірної квартири ОСОБА_6, ані новий власник ОСОБА_8 не надавали згоди на користування та проживання ОСОБА_4 у цій квартирі, а її право на проживання та користування квартирою не підтверджено належними та допустимими доказами, як не підтверджено і порушення її прав відповідачем ОСОБА_6

Постановою апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові з інших підстав, виходив із неможливості розгляду зазначеного спору без залучення до справи особи у якості відповідача, який є власником спірної квартири.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить частково скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував всіх фактичних обставин справи; не навів жодних підстав, з яких відмовив їй у відновленні попереднього юридичного стану після визнання протиправним і скасування судового рішення про примусове виселення, проте після скасування вказаного рішення суду відсутні правові підстави для її примусового виселення з цієї квартири і вона має право в ній проживати.

Відзив до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 травня 2012 року у справі № 2020/2682/2012 визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на нерухоме майно прийнято 20 серпня 2012 року.

22 листопада 2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А. М., ОСОБА_6 продав ОСОБА_8 спірну квартиру; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 22 листопада 2013 року.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_8 набув право власності на спірну квартиру, та до участі у справі у якості співвідповідача не залучений. Залучення власника спірного житла ОСОБА_8, в якості третьої особи є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи та відповідача згідно з нормами ЦПК України суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

Висновок апеляційного суду щодо необхідності залучення до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_8, на праві власності у якого перебуває спірна квартира, є обґрунтованим та правильним. З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 претендує на право користування спірною квартирою, вона просила суд поновити її право на проживання в зазначеній квартирі, таким чином виниклий спір зачіпає права власника вказаного житла, який до участі у справі в якості відповідача не залучений. Оскільки відповідно до правил, встановлених главою 1 розділу V ЦПК України у редакції 2004 року, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження, тому у суду були наявні підстави для відмови в позові.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило