У Х В А Л А

03.10.2018 Справа №607/11100/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Братасюка В.М., секретаря судового засідання Т.І. Созанської

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному провадженні в залі суду в м. Тернополі заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Зборівський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про становлення факту приналежності до певної національності ,-

В С Т А Н О В И В:

В проваджені суду Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває на розгляді заява ОСОБА_1, заінтересована особа Зборівський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про становлення факту приналежності до польської національності ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_1 дійсним мотивом звернення її до суду з даною заявою в окремому провадження, є бажання допомоги онуці, котра навчається в м. Кракові республіка Польща, оформити документи на проживання, для чого необхідне доведення компетентним органам польського походження матері заявниці.

Стосовно можливості розгляду заяви в порядку окремого провадження Суд зауважує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Стаття 315 ЦПК України передбачає перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку. Суд звертає увагу, що даний перелік не є вичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як зазнначено вище, метою звернення ОСОБА_1 до суду є бажання допомоги онуці, котра навчається в м. Кракові Республіка Польща, оформити документи на проживання, для чого необхідне доведення компетентним органам польського походження матері заявниці.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року у с. Переможне Зборівського району району Тернопільської області. Згідно актового запису батьками заявника зазначені ОСОБА_2 української національності, та ОСОБА_5 української національності.

В актовому записі про народження сестри заявника ОСОБА_6. 1938 року народження, за №84 складеному 27.12.1955 року, батьками сестри заявника зазначені ОСОБА_2 української національності, та ОСОБА_5 польської національності.

В актовому записі про народження сестри заявника ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, за №50 складеному 1954 року , батьками сестри заявника зазначені ОСОБА_2 української національності, та ОСОБА_5 польської національності.

Згідно даних актового запису про народження матері заявника від 28 серпня 1967 року, національність її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_8 зазначена польска національність.

Разом з тим згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у частині першій ст. 315 ЦПК України, перелік справ, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно із пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила), відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

В даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність цієї особи чи її батьків.

Проте, відповідно до статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 Цивільного кодексу України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно з пунктом 2.13.2 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, слід з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

При цьому, заявник не позбавлена права звернутися для вирішення питання про приналежність саме її до польської національності до органів реєстрації актів цивільного стану як суб'єкта владних повноважень, з метою внесення змін до актового запису щодо її національності, а у разі відмови такого суб'єкта - оскаржити відмову в судовому порядку.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний суд в складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01.02.2018 року у справі №760/19921/16-ц .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як наголошував у власних правових висновках Верховний Суд України, оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу - якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.

Згідно п.1 частини першої статті 255 ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 255, 293, 315 ЦПК, суд -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Зборівський районний відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про становлення факту приналежності до польської національності ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 - закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ятнадцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк