БАБУШКІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Шевцової Т.В.

за участі секретаря судового засідання Агашаріфової В.А.

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про витребування від відповідача на її користь нежитлове приміщення № 224, загальною площею 55,0 кв.м., у торговельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Глинки, буд. 1, у праві спільної часткової власності на яке належить ? частина належить ОСОБА_2, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину нежитлове приміщення № 224, загальною площею 55,0 кв.м., у торговельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Глинки, буд. 1. та стягнення з відповідача судового збору на користь позивача.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що позивач перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 06.05.2000 року по 30.11.2013 року за спільні кошти було набуте наступне нерухоме майно: - на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром № 3056, - квартира АДРЕСА_1; - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.09.2008 року, виданого виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради, - нежитлове приміщення поз.224, загальною площею 55,0 кв.м., у торговельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Глинки, буд. 1.

Позивач зазначає, що у них тривали судові спори щодо поділу майна, нажитого у шлюбі, оскільки ОСОБА_4 не бажав добровільно поділити спільне майно, що породило виникнення низки судових рішень.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року визнано за ОСОБА_2 право власності на1/2 частину нежитлового приміщення №224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глинки, 1 у м, Дніпро.

Позивач стверджує, що ОСОБА_4 не вгамувався та на підставі штучного «спору» з ОСОБА_5 ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року була визнана мирова угода по цивільній справі № 199/482/16-ц провадження № 2/201/1466/2016 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення суми позики, за якою сторони дійшли згоди, що ОСОБА_4 в рахунок погашення існуючої на день підписання мирової угоди заборгованості в сумі 2 050 531,71 грн. за договором позики від 27 січня 2013р. та з урахуванням укладеної між сторонами додаткової угоди від 18 квітня 2016р. передав у приватну власність ОСОБА_5 нежитлове приміщення №224 загальною площею 55кв.м. по вулиці Глинки, будинок 1, м. Дніпропетровськ, яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - НОМЕР_1. Сторони дійшли згоди, що ОСОБА_4 визнав право приватної власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення № 224 загальною площею 55кв.м. вулиця Глинки, будинок 1, м. Дніпропетровськ (далі - приміщення), яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Позивач зазначає, що їй стало відомо, що вказане нерухоме майно було відчужене на підставі наступного правочину: ОСОБА_5, будучи власником спірного майна на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2016 року, відчужив його на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 1503, на користь ОСОБА_3 (тобто брата ОСОБА_4).

За результатами розгляду її апеляційної скарги ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2016 року про визнання мирової угоди, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017р. касаційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном залишено без змін.

20 листопада 2017 року вказаний позов був залишений без руху.

05 грудня 2017 року зазначені в ухвалі недоліки усунуті.

06 грудня 2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду на 18 січня 2018 року на 10 год. 30 хв.

16.01.2018 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

18.01.2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій.

18.01.2018 року ухвалено до розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Ухвалу суду від 18.01.2018 року про розгляд справи в порядку спрощеного провадження отримано позивачем та відповідачем.

29.01.2018 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на уточнену від 18.01.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 Також, 29.01.2018 року ОСОБА_4 подано пояснення-заперечення проти уточненого позову, в яких просить відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву на уточнений позов відповідачем ОСОБА_3 зазначено на неможливість витребування частини майна, а лише індивідуально визначене майно у відповідності до ст..388 ЦК України.

14.02.2018 року третьої особою ОСОБА_5 подано пояснення-заперечення проти уточненого позову від 18.01.2018 року, в яких просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.05.2000 року по 30.11.2013 року.

За спільні кошти подружжям було набуте нерухоме майно, а саме: - на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром № 3056, - квартира АДРЕСА_2; - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.09.2008 року, виданого виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради, - нежитлове приміщення поз. 224, загальною площею 55,0 кв.м., у торговельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Глинки, буд. 1.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року справа №200/12693/14-ц (провадження 2/200/3214/14) по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Восток» про розподіл майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майно - було задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири №155 в будинку №10 по прос. Героїв у м. Дніпропетровську, загальною площею 66,4кв.м, житловою - 39,6кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину приміщення №224, площею 55кв.м, у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глинки. 1 у м. Дніпропетровську. В іншій частині було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.06.2015 року по цивільній справі №200/12693/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року змінено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кожним право власності на 1/2 частини: квартири АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення №224 у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глинки, 1 у м. Дніпропетровську. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 9801грн.50коп. компенсації за 1/2 частину автомобіля «Ашіі А6», 1999 року випуску, №АЕ1744АЕ. Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_3.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.11.2015 року по цивільній справі №200/12693/14-ц касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.06.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014 року по цивільній справі задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 за кожним. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення №224, загальною площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 на другому поверсі по вул. Глинки, 1 у м.Дніпропетровську. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 9801грн. 50 коп. компенсації за ? частину автомобіля «Аudi А6», 1999 року випуску, №АЕ1744АЕ. В іншій частині ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року визнана мирова угода по цивільній справі № 199/482/16-ц провадження № 2/201/1466/2016 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення суми позики.

Сторони дійшли згоди, що ОСОБА_4 в рахунок погашення існуючої на день підписання мирової угоди заборгованості в сумі 2 050 531,71 грн. за договором позики від 27 січня 2013р. та з урахуванням укладеної між сторонами додаткової угоди від 18 квітня 2016р. передав у приватну власність ОСОБА_5 нежитлове приміщення №224 загальною площею 55кв.м. по вулиці Глинки, будинок 1, м. Дніпропетровськ, яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - НОМЕР_1.

Сторони дійшли згоди, що ОСОБА_4 визнав право приватної власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення № 224 загальною площею 55кв.м. вулиця Глинки, будинок 1, м. Дніпропетровськ (далі - приміщення), яке належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2016 року по цивільній справі №200/12693/14-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2015 року в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна, визнання права власності на частину майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном та вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Восток» про визнання права власності на частину нежитлового приміщення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_4, за кожним, залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі №200/12693/14-ц задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_5, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину нежитлового приміщення №224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глинки, 1 у м. Дніпропетровську, відмови у стягненні грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля «Аudi А6» 1999 року випуску, № НОМЕР_2 та задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на 3/4 частини нежитлового приміщення №224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глинки, 1 у м. Дніпропетровську було скасовано. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_6. Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю - квартирою №155 по пр. Героїв, будинок 10 у м. Дніпро. Зобовязано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні квартирою за вказаною адресою. Визнано за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення №224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глинки, 1 у м, Дніпро. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 52000 грн. компенсації за ? частину автомобіля «Аudi А6», 1999 року випуску, МАЕ 1744АЕ. Відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог на ? частини нежитлового приміщення №224 площею 55 квадратних метрів у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по вул. Глинки, 1 у м. Дніпро.

Вказане нерухоме майно було відчужене ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського територіального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 1503, на користь ОСОБА_3.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2016 року про визнання мирової угоди, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017р. касаційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном залишено без змін.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до цивільного законодавства, особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутись до суду, зокрема, з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330,338 ЦК України).

В Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, зокрема у п. 21 Постанови вказано, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, або власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, спір про повернення майна власнику підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила, власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним. 4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник може витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особі, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду України у справах №6-251цс15 від 24.06.2015 року та №6-1168цс15 від 02.09.2015 року.

Щодо можливості витребування частки неподільного майна, то застосовуючи у комплексі положення ст.ст.3,358,369,388 ЦК України суд з цього приводу приходить до наступного висновку.

В усіх нормах права, що входять до положень статті 388 ЦК України мова йдеться про право власника на витребування майна від добросовісного набувача та зазначені норми не містять жодних вимог чи обмежень щодо виду правового режиму права власності (ст. 355 ЦК України) на майно, яке необхідно витребувати. Тому положення п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України повинно застосовуватися незалежно від того власник чи співвласник майна витребовує належне йому майно (частину майна). Інше застосування судом положень ст. 388 ЦК України обмежувало б дію правових норм цієї статті та не відповідало б положенням п.6 ч.1 ст.3 ЦК України (справедливість, добросовісність та розумність) та положенням ст.ст. 358, 369 ЦК України про спільне володіння та користування співвласниками майна одночасно усім обєктом їх права спільної власності, не залежно від того визначені їх частки у спільному майні чи ні. Адже витребування майна співвласником цього майна здійснюється саме для поновлення володіння та користуванням ним його майном разом з іншими співвласниками (спільної часткової чи спільної сумісної власності), а не для звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, яке має зовсім іншу правову природу та регулюється спеціальною нормою права (ст. 371 ЦК України ).

Тому співвласники невиділеної в натурі частки майна у праві спільної часткової власності на майно чи співвласники спільної сумісної власності на майно за наявності підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, беззаперечно мають право на витребування свого майна незалежно від того чи виділена (визначена) їх частка у спільному з іншими особами майні.

З врахуванням положень ст.ст. 358, 369 ЦК України співвласнику необхідно витребовувати на свою користь весь неподільний обєкт права спільної (сумісної чи часткової) власності у цілому з вказівкою ідеальної частки співвласника (якщо така частка визначена).

Згідно зі ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності за відповідачем є похідною від правомірності набуття права власності, тому теж підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений судовий збір слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 3-5, 12, 77, 81, 141, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 /іпн / до ОСОБА_3 /іпн /, треті особи: ОСОБА_4 /іпн /, ОСОБА_5 /іпн / про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_4) нежитлове приміщення № 224, загальною площею 55,0 кв.м., у торговельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Глинки, буд. 1, у праві спільної часткової власності на яке ? частина належить ОСОБА_2.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на ? частину нежитлового приміщення № 224, загальною площею 55,0 кв.м., у торговельному комплексі літ. Ж-3, на другому поверсі, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Глинки, буд. 1.

Стягнути з ОСОБА_3 /іпн / на користь ОСОБА_2 /іпн / сплачений судовий збір у розмірі 1280 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Шевцова