Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 629/3331/15-ц

провадження № 61-13784св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів Бездітка В. М., Коваленка І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 22 травня 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № HAC0GА00000068, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 25 136,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 21 травня 2028 року, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором забезпечені договором поруки від 22 травня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 Своїх зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконувала, в зв'язку з чим станом на 27 січня 2015 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 23 068,39 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 19 008,19 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 1 996,13 доларів США; заборгованість з комісії - 547,99 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 402,60 доларів США, а також штрафи - 15,73 доларів США (фіксована частина), 1 097,75 доларів США (процентна складова). Банк пред'явив відповідачам вимогу про необхідність погашення простроченої заборгованості, однак вона залишилася без задоволення. Тому позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 068,39 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 27 січня 2015 року еквівалентно 366 556,70 грн, та понесені судові витрати.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2, про визнання поруки припиненою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 22 травня 2008 року між ним та банком було укладено договір поруки, відповідно до якого він зобов'язався відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором від 22 травня 2008 року в тому ж обсязі, що і ОСОБА_2 25 листопада 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явив у Лозівському міськрайонному суді Харківської області позов до нього, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення, змінивши тим самим строк виконання основного зобов'язання. З вимогою до нього як поручителя щодо солідарного стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 14 квітня 2015 року, тобто за межами встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шестимісячного строку для пред'явлення такої вимоги. Відтак порука є припиненою, а підстави для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення з нього заборгованості за кредитним договором відсутні. Тому просив визнати поруку припиненою.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 листопада 2015 року у складі судді Ткаченко О. А. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 366 556,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3 654,00 грн та витрати на розміщення оголошення в газеті «Слобідський край» у розмірі 363,60 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2, про визнання поруки припиненою задоволено. Визнано поруку за договором поруки від 22 травня 2008 року такою, що припинена.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що права ПАТ КБ «ПриватБанк» були порушені, а відповідачі належним чином не виконали зобов'язання у строки, визначені кредитним договором. Задовольняючи вимоги зустрічного позову, місцевий суд дійшов висновку, що пред'явивши до ОСОБА_1 у 2010 році досудову вимогу про дострокове погашення тіла кредиту, заборгованості за процентам та пені, а 25 листопада 2010 року - позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив строк виконання основного зобов'язання. З вимогою до ОСОБА_1 щодо солідарного стягнення заборгованості банк звернувся 14 квітня 2015 року шляхом пред'явлення цього позову, тобто за межами встановленого частиною четвертою статі 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення такої вимоги, що свідчить про припинення поруки.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 листопада 2015 року змінено, скасовано це рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 і в цій частині ухвалено нове рішення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Доповнено резолютивну частину рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 листопада 2015 року і вказано про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 4 555,00 грн. В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 листопада 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини четвертої статті 559 ЦК України. Враховуючи, що договором поруки від 22 травня 2008 року встановлено строк дії поруки - протягом 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, то положення вказаної правової норми про шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя у спірних правовідносинах не може застосовуватися.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу нарішення Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати це рішення і залишити в силі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 листопада 2015 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2010 році про дострокове погашення заборгованості за кредитом лише до ОСОБА_3 Посилання апеляційного суду на пункт 12 договору поруки від 22 травня 2008 року, яким передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, також є помилковим, оскільки пред'явивши досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості, а потім і позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив строк виконання основного зобов'язання. З вимогою про солідарне стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до нього 14 квітня 2015 року, тобто за межами шестимісячного строку для пред'явлення такої вимоги до поручителя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 19 червня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 березня 2018 року справу № 629/3331/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 22 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № HAC0GА00000068, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 25 136,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 21 травня 2028 року, а позичальник зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

В забезпечення виконання кредитного договору 22 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язався відповідати перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання кредитного договору в тому ж обсязі, що і ОСОБА_2, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені, інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором 25 листопада 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення та просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

У тексті позовної заяви про звернення стягнення зазначено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'являв ОСОБА_1 вимогу про виконання забезпеченого зобов'язання, однак вона залишилась без задоволення.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що пред'явивши до ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення тіла кредиту, заборгованості з процентів та пені, а 25 листопада 2010 року - і позов про звернення стягнення, ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Строк є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина перша статті 251 ЦК України).

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Згідно з пунктом 12 договору поруки від 22 травня 2008 року сторони дійшли згоди, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п'яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Таким чином, умови договору поруки свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, частини четвертої статті 559 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове рішення в частині вирішення позовних вимог банку до поручителя, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що застосування шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя у спірних правовідносинах не може мати місце, оскільки договором поруки встановлено строк дії поруки, а саме - протягом п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, відтак підстави для визнання договору поруки припиненим відсутні.

Таким чином, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у квітні 2015 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропустило встановлений договором поруки від 22 травня 2008 року строк дії поруки, а саме - п'ять років з дня зміненого у листопаді 2010 року строку виконання основного зобов'язання.

Заперечень щодо наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором заявник не навів.

Викладені у касаційній скарзі доводи щодо припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України у зв'язку з непред'явленням кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців після настання строку виконання основного зобов'язання не заслуговують на увагу, оскільки наведена правова норма стосується випадків, коли в договорі поруки не встановлено строк припинення поруки. В даному ж випадку в укладеному між кредитором і поручителем договорі поруки було встановлено строк припинення поруки - п'ять років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя не застосовується до спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що цим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

C. О. Погрібний Г. І. Усик