Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/2322/18
Головуючий у 1 інстанції: Фісун Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 на рішенняОріхівського районного суду Запорізької області, ухвалене в м. Оріхів, Запорізької області 05 квітня 2018 року (повний текст рішення складено 10 квітня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Преображенська сільська рада Оріхівського району Запорізької області, Оріхівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_8, бабуся ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 на момент смерті не мала чоловіка, батьків чи дітей, ОСОБА_6 останні роки утримувала спадкодавця, піклувалася матеріально забезпечувала її, та звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_8 заповіла ОСОБА_6 1/5 частку від 6,2572 га земельної ділянки, яка розташована на території Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

ОСОБА_5 в інтересах свого сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, попередньо звернулась до Оріхівької державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на 1/5 частку від 6,2572 га земельної ділянки, яка розташована на території Преображенської сільської ради, Оріхівського району, Запорізької області, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8, 1946 року народження.

За результатами розгляду заяви та пред'явлених документів, державний нотаріус Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області Зайцева А. С., склала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії та в обґрунтування якої зазначила, що «Видати свідоцтво про право на спадщину за представленим заповітом неможливо оскільки померлою ОСОБА_8, 1946року народження, був складений один заповіт на 1/5 частку земельної ділянки, яка розташована на території Преображенськоїсільської ради Оріхівського району Запорізької області, 19 лютого 2016 року, за реєстром номером 12 на ім 'я ОСОБА_7, який був посвідчений Преображенськоюсільською радою Оріхівського району Запорізької області, який відмінив попередньо складений заповіт».

На майно, на яке ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, просив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8, 1946 року народження, заповідано іншій особі.

На скільки відомо Позивачу, що ОСОБА_8 за час життя не складала заповіту на випадок своєї смерті, на корись ОСОБА_7, оскільки вказана вище особа не бувала в ОСОБА_8, не надавала їй жодної допомоги, тим більше не утримувала її матеріально та не доглядала за нею в останні роки її життя та між собою друзями, ані знайомими не були.

Таким чином, на думку Позивача, в ОСОБА_8, не було жодних підстав, причин та мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь сторонньої особи ОСОБА_7, а тому вважає, що даний заповіт якщо і був складений , то в момент його вчинення ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) могла керувати ними.

При таких обставинах, Позивач вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту як розпорядження ОСОБА_8 на випадок її смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, ОСОБА_8 яке повинне відповідати її внутрішній волі.

На скільки відомо Позивачу, ОСОБА_8, не була визнана за час свого життя не дієздатною. Проте, в момент вчинення правочину, а саме складання заповіту як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних їй прав та обов'язків та його посвідчення ОСОБА_8, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що полягає в наступному, на час складання заповіту бабусі виповнилося 69 років. В останні роки в неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій.

Позивач вважає, що ОСОБА_8, не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), а тому з підстав передбачених ст. ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України прохає суд визнати недійсним односторонній правочии яким є заповіт як розпорядження на випадок смерті внаслідок того, що ОСОБА_8, вчинивши вказаний вище правочини не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_8, бабуся ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 01 вересня 2016 року (а.с.51).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 19 лютого 2016 року ОСОБА_8, склала заповіт, посвідчений секретарем Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області Осіповою Н.І. згідно з яким вона на випадок смерті заповіла 1/5 частку від 6,2572 га земельної ділянки, яка розташована на території Преображенськоїсільської ради Оріхівського району Запорізької області на ім'я ОСОБА_7 (а.с. 46).

Відповідно до постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії - «Видати свідоцтво про право на спадщину за представленим заповітом ОСОБА_6 неможливо, оскільки померлою ОСОБА_8, 1946 року народження, був складений заповіт на 1/5 частку земельної ділянки, яка розташована на території Преображенськоїсільської ради Оріхівського району Запорізької області, 19 лютого 2016 року, за реєстром номером 12 на ім'я ОСОБА_7, який був посвідчений Преображенськоюсільською радою Оріхівського району Запорізької області, який відмінив попередньо складений заповіт» (а.с.80).

Заявляючи вимогу про визнання вказаного заповіту недійсним, позивач посилалася на те, що ОСОБА_8 під час складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені і статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадщину виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ч.1.ч.2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто; вчинення заповіту через представника не допускається .

Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такого правового висновку дійшов Верховний суд України в Постанові № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року.

Крім того, відповідно до роз'яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу .

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз'яснив судам, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст.ст. 1247,1251 ЦК України заповіт складається у письмовій формі і має бути посвідчений нотаріусом або іншими уповноваженими посадовими службовими особами відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 1254 цього Кодексупередбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт. Кожний новий заповіт скасовує попередній.

ОСОБА_5 у судовому засіданні поясняла, що під час складання заповіту спадкоджавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З показів свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 суд попередньої інстанції встановив, що до кінця своїх днів ОСОБА_8 розуміла свої дії, була при пам'яті. Свідок ОСОБА_14 суду повідомив, що ОСОБА_5 знала про те що 1/5 частку земельного паю було оформлено не на її сина. Вона говорила, що у неї не було коштів на оформлення паю і ОСОБА_8 вирішила заповісти земельний пай ОСОБА_7

При цьому свідок допитаний у суді першої інстанції Осіпова Н.І. пояснив, що до неї прийшла ОСОБА_8 щоб скласти заповіт на користь ОСОБА_7, вона була дієздатна, під опікою не перебувала. Заповіт було складено згідно чинного законодавства. Тим паче ОСОБА_8 склала два заповіти на користь ОСОБА_5 та на користь ОСОБА_7, але питання щодо нечинності заповіту на користь ОСОБА_5. не ставиться позивачем.

Отже, належним чином проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції правильно дійшов до переконання, що та обставина, що ОСОБА_8 під час складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у суді першої інстанції не були доведена.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки обґрунтовані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Після роз'яснення апеляційним судом прав позивачці та її представнику в тому числі заявити клопотання про проведення посмертної психіатричної експертизи, представник позивача апеляційному суду пояснила, що вони знають про таке право і не скористались ним в суді першої інстанції так і не бажають скористатись в суді апеляційної інстанції оскільки вважають, що відсутні будь-які медичні довідки щодо фізичного та психічного стану спадкодавця бо та за життя до лікарів не зверталась. А тому вважають, що відсутні підстави для проведення експертизи.

Посилання апелянта на відсутність правової оцінки доказам відсутності у ОСОБА_8 підстав, причин та мотивів внутрішніх переконань складати заповіт на користь сторонньої особи ОСОБА_7, ні чим не обґрунтовані та не є підставою для визнання заповіту недійсним. При цьому ж сама позивач вказала на те, що відповідач був сусідом померлій.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не вказують на порушення судом норм матеріального або процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Справа розглянута судом у відповідності з вимогами ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

З мотивів, викладених вище, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його законність, підстав для скасування або зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 липня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: