Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 627/113/17

провадження № 61-27830св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Слобода»,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С. від 03 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Слобода» (далі - ТОВ «СГП «Слобода») про розірвання договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 вересня 2010 року до нього перейшло право власності на земельну ділянку площею 7,0112 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Рябоконівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, після смерті його батька - ОСОБА_6 Вказана земельна ділянка на підставі договору оренди землі від 12 жовтня 2004 року була передана його батьком в оренду ТОВ «СГП «Слобода» на 5 років.

Посилаючись на те, що ТОВ «СГП «Слобода» несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує орендну плату, не враховуючи індекс інфляції, не має проекту сівозмін, підробило договір оренди землі шляхом зміни строку дії договору з 5 на 25 років, просив суд достроково розірвати договір оренди землі від 12 жовтня 2004 року, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «СГП «Слобода», на оренду земельної ділянки площею 7,0112 га, кадастровий номер НОМЕР_1, зареєстрований у відділі Держкомзему у Краснокутському районі Харківської області, згідно запису в Державному реєстрі земель за № 43, судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не наведено підстав, передбачених законом та умовами договору оренди землі від 12 жовтня 2004 року, для його дострокового розірвання та не надано належних та допустимих у розумінні приписів статті 60 ЦПК України 2004 року доказів на підтвердження обставин, на які він посилається на обґрунтування своїх вимог.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував належним чином всіх обставин справи та не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги про те, що орендна плата за землю, яка сплачена відповідачем за 2014-2016 роки, не відповідає умовам оспорюваного договору оренди землі, у зв'язку зі зміною розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів та інфляції. Крім того, надані позивачем докази щодо підробки відповідачем пункту 8 договору щодо строку його дії (з 5 на 25 років) судом не перевірялися та не досліджувалися.

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ТОВ «СГП «Слобода» на касаційну скаргу, у якому відповідач вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 травня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 13 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом частини першої статті 32 Закону № 161-XIV на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Обов'язки орендаря визначені у статті 25 Закону № 161-XIV, до яких належить: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, реєстраційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.

Суд установив, що земельна ділянка площею 7,0112 га, розташована на території Рябоконівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, належала на праві власності ОСОБА_6, який помер 20 лютого 2009 року.

За життя, 12 жовтня 2004 року між ОСОБА_6 та ТОВ «СГП «Слобода» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останньому за плату передана в оренду вищевказана земельна ділянка, строком на 5 років. Договір зареєстрований у Краснокутському районному відділі Харківською регіональною філією Центр ДЗК від 22 грудня 2005 року за № 43.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 вересня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори від 15 вересня 2010 року, ОСОБА_4 успадкував указану земельну ділянку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 40 спірного договору оренди землі визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Згідно з пунктом 38 договору оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається (пункт 39 договору).

Відповідно до пунктів 9-11 договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1201 грн в рік, у тому числі в грошовій, натуральній та відробітковій формі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Орендна плата вноситься до 20 грудня поточного року.

Із матеріалів справи вбачається та не заперечувалося самим позивачем, що за 2014 рік останнім отримана орендна плата 17 жовтня 2014 року у розмірі 9 000 грн, за 2015 рік - 23 жовтня та 04 листопада 2015 року у розмірі 15 000,01 грн, за 2016 рік - 03 листопада 2016 року у розмірі 18 000 грн.

Доказів неправильного розрахунку орендної плати за 2014-2016 роки позивачем не надано.

Доводи позивача про відсутність у відповідача проекту сівозмін, не заслуговують на увагу, оскільки як убачається з матеріалів справи 28 грудня 2012 року Краснокутська районна державна адміністрація видала розпорядження № 464 про надання ТОВ «СГП «Слобода» згоди на розроблення проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, а розпорядженням № 459 від 17 грудня 2013 року погодила вказаний проект землеустрою.

Відхиляючи аргументи позивача щодо підробки відповідачем однієї з істотних умов договору - строку його дії (з 5 на 25 років), суд правильно вважав, що договір оренди землі укладений на 25 років, що і було встановлено рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 26 листопада 2013 року у справі № 627/793/13, яким в позові ОСОБА_4 до ТОВ «СГП «Слобода» про визнання договору оренди недійсним відмовлено.

Установивши недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для дострокового розірвання договору оренди землі з наведених позивачем підстав.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальних частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком апеляційного суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило