ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року

м.Суми

Справа №592/8408/18

Провадження № 22-ц/816/146/18

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В.І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О.Ю., Собини О.І.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство Банк «ТРАСТ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» Кухарева Володимира Валентиновича

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2018 року в складі судді Князєва В.Б., ухвалене у м. Суми, повне рішення складено 22 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ПАТ Банк «ТРАСТ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк «ТРАСТ» Кухарева В.В. звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 04 вересня 2014 року між ПАТ Банк «ТРАСТ» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №R071.0047546 відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 82500 грн. та зобов'язалась повернути кредитні кошти у повному обсязі до 16 вересня 2019 року згідно з Графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 16% річних та 2,79% щомісячної комісії за супроводження кредиту. Строк дії кредитного договору - 60 місяців зі щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії. Відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання перед позивачем не виконувала, чим порушила умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість. Станом на 26 червня 2018 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором №R071.0047546 від 04 вересня 2014 року складала 171834,80 грн, із них: заборгованість за кредитом - 55409,65 грн; за відсотками - 10827,89 грн, за комісією - 46035 грн, пеня - 59562,26 грн. За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 171834,80 грн та понесені судові витрати у розмірі 2577,52 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ПАТ Банк "ТРАСТ" заборгованість за кредитним договором у розмірі 165183 грн 52 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення в частині стягнення заборгованості по комісії та пені, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача в цій частині.

При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків, не застосував принципів розумності та справедливості при стягненні пені, не застосував наслідків пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог в цій частині. Крім того, нарахування відповідачем комісії за обслуговування кредиту є незаконним, оскільки умови договору споживчого кредиту в цій частині нікчемні.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу позивач не надав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, підстав та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2018 року не відповідає зазначеним вимогам закону в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за заявою ОСОБА_2 від 04 вересня 2014 року про надання кредиту на споживчі цілі, між нею та ПАТ Банк «Траст» було укладено кредитний договір №R071.0047546 строком на 60 місяців зі щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних та 2,79% комісії за супроводження кредиту (а.с. 19). З умовами надання кредиту та тарифами банку на обслуговування кредитів на споживчі цілі ОСОБА_2 була ознайомлена 29 серпня 2014 року (а.с.10-11).

04 вересня 2014 року відповідач отримала від ПАТ Банк «Траст» грошові кошти в розмірі 82500 грн. (а.с.25).

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 26 червня 2018 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 171834,80 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 55409,65 грн., заборгованості по відсоткам - 10827,89 грн., заборгованості по комісії - 46035 грн., заборгованості по пені - 59562,26 грн. (а.с.23-24).

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд попередньої інстанції дійшов висновку про неналежне виконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, а тому частково задовольнив позовні вимоги.

В силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК).

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У справі, яка переглядається, суд правильно встановив, що 04 вересня 2014 року між сторонами був укладений кредитний договір.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною.

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З огляду на матеріали справи, 29 серпня 2014 року позичальник ознайомилась з умовами надання споживчого кредиту, тарифами за його обслуговування, отримала попередній розпис сукупної вартості кредиту (а.с. 12, 13).

04 вересня 2014 року сторони підписали договір споживчого кредитування №R071.0047546, узгодили графік і строки погашення кредиту (а.с. 14 - 18, 20, 21). .

Розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками, який підлягає стягненню за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми відповідач не оскаржує, тому в цій частині судове рішення апеляційним судом не переглядається.

Посилання апеляційної скарги на ту обставину, що суд першої інстанції не врахував пропуску позивачем строків позовної давності в частині вимог про стягнення пені відхиляються апеляційним судом з наступних підстав.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 не виконувала належним чином свої зобов'язання, передбачені кредитним договором №R071.0047546 від 04 вересня 2014 року, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 06 липня 2018 року. За таких обставин суд першої інстанції вірно врахував сплив строку позовної давності відносно частини вимог по стягненню пені та стягнув неустойку в межах спеціальної позовної давності - за період з 07 липня 2017 року по 26 червня 2018 року (згідно змісту позовних вимог).

Посилання відповідача на норми Закону України «Про споживче кредитування» не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до пункту 2 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, тобто після 10 червня 2017 року.

Договір споживчого кредитування між ПАТ Банк «ТРАСТ» та ОСОБА_2 укладений 04 вересня 2014 року - до набуття чинності вказаним законом, тому його норми на вказаний договір не поширюються.

Посилання апеляційної скарги на невідповідність розміру неустойки розміру збитків кредитора, а також принципам розумності і справедливості, висновки суду першої інстанції також не спростовують.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Укладаючи договір №R071.0047546 від 04 вересня 2014 року, сторони дійшли згоди, що у випадку порушення зобов'язань за договором позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,3 процента від суми прострочених зобов'язань за кожний день прострочення.

Крім того, відповідач не повідомляв суду про наявність обставини, які мають істотне значення і є достатніми для вирішення судом питання про зменшення розміру неустойки відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції підстави для зменшення розміру неустойки також не встановлені.

Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставність вимоги позивача про стягнення щомісячної комісії банку за обслуговування кредитної заборгованості клієнта.

За змістом абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладання договору кредитування між сторонами, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначають, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Позивач не надав суду належних допустимих доказів того, що комісія за супроводження кредиту є окремою послугою у розумінні пункту 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а не складовим елементом послуги споживчого кредитування, за надання якої ОСОБА_2 сплачує відсотки. Тому висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги позивача про стягнення заборгованості з комісії за супроводження кредиту є необґрунтованим.

За змістом статей 115, 116 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За таких обставин пункт кредитного договору, який визначає обов'язок позичальника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості не створює юридичних наслідків в силу своєї нікчемності, а тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості за комісією відсутні.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості слід скасувати з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вимог.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково є порушення норм процесуального або матеріального права.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, для скасування судового рішення в частині стягнення комісії та ухвалення нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги представника ПАТ Банк «ТРАСТ» підлягають частковому задоволенню зі ОСОБА_2 на користь ПАТ Банк «ТРАСТ» підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 1787 грн 25 коп. В зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги також підлягають частковому відшкодуванню за рахунок ПАТ Банк «ТРАСТ» судові витрати понесені ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції у розмірі 1190 грн 40 коп.

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає за доцільне провести взаємне зарахування витрат сторін та стягнути зі ОСОБА_2 на користь ПАТ Банк «ТРАСТ» різницю судових витрат понесених сторонами при розгляді справи у розмірі 596 грн 85коп.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2018 року в частині стягнення заборгованості за комісією скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» Кухарева Володимира Валентиновича.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 жовтня 2018 року залишити без змін, стягнути зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 119148 (сто дев'ятнадцять тисяч сто сорок вісім) грн 52 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 55409 грн 65 коп., заборгованості за процентами - 10827 грн 89 коп. та пені - 52910 грн 98 коп.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у розмірі 596 грн 85 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І.Криворотенко

Судді: О.Ю.Кононенко

О.І. Собина