Справа № 446/2565/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/6231/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3-ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Добротвірської селищної ради Кам"янка-Бузького району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, зобов"язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

25 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Добротвірської селищної ради Кам'янка-Бузького району Львівської області в якому, з урахуванням уточнених 04.07.2017 року позовних вимог просить: 1) Визнати незаконним та скасувати рішення Добротвірської селищної ради Кам'янка-Бузького району Львівської області № 13 від 22 вересня 2016 року "Про розгляд заяви ОСОБА_4."; 2) Зобов'язати відповідача здійснити безоплатне надання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,15 га по АДРЕСА_1; 3) Зобов'язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1; 4) Зобов'язати відповідача перенести контейнерні майданчики для збору сміття; 5) Зобов'язати відповідача перекрити проїзд між приватним будинком, що по АДРЕСА_1 та огорожею ринку; 6). Прийняти окрему ухвалу про відкриття кримінального провадження по факту невиконання посадовими особами постанови суду та по факту зловживання владою. Також просить стягнути з відповідача судові витрати у справі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 06 листопада 2012 року вона набула право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний будинок побудований згідно з генпланом, з власною поштовою адресою і повинен мати свою прибудинкову територію, необхідну для обслуговування даної будівлі та будівництва господарських споруд. Для цього вона звернулась до відповідача з заявою про безкоштовну передачу їй земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Однак, рішенням № 13 від 22.09.2016 року їй вдруге безпідставно відмовлено у задоволенні такої заяви з посиланням на відсутність детального плану території, що вважає незаконним. Окрім цього, зазначає, що біля її будинку встановлені сміттєві контейнери з порушенням санітарних норм, а також наявний проїзд між її будинком та огорожею ринку, який по ширині складає всього 6 м., що не відповідає нормам п. 3.22 ДБН 360-92.

Рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 ересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Добротвірської селищної ради Кам'янка-Бузького району Львівської області № 13 від 22 вересня 2016 року "Про розгляд заяви ОСОБА_4.".

Зобов'язано Добротвірську селищну раду Кам'янка-Бузького району Львівської області привести у відповідність до вимог п. 3,22 Державних будівельних норм 360-92 ** "Містобудування планування і забудов міських і сільських поселень" проїзд зі сторони бокового (лівого) фасаду житлового будинку АДРЕСА_1 вздовж огорожі території ринку.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнуто з Добротвірської селищної ради Кам'янка-Бузького району Львівської області на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 137,80 грн. (сто тридцять сім гривень вісімдесят копійок) та судові витрати в сумі 3100 грн. (три тисячі сто гривень 00 копійок) за проведення будівельно-технічної експертизи.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_4, оскаржила ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу, що судом не було взято до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 із змінами і доповненнями "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ". Вважає, що відсутність земельної ділянки порушує її конституційне право на володіння та розпорядження своєю власністю на власний розсуд, оскільки у її власності перебуває житловий будинок, та відсутня у власності земельна ділянка.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 слід залишити без задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Добротвірської селищної ради 06.11.2012 року позивачу ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Добротвірської сільської ради від 15.10.2012 року № 118 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 Львівської області (а.с.11).

Рішенням №9 Добротвірської селищної ради від 12.04.2013 року ОСОБА_3 відмовлено в наданні земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку в розмірі 0,15 га. за адресою: АДРЕСА_1 Львівської області, оскільки дана земельна ділянка відноситься до прибудинкової території дев'ятиповерхового 72-ох квартирного житлового будинку по вул.Будівельній,15.

В подальшому, вказане рішення селищної ради визнане протиправним та скасовано постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2015 року (а.с.18,19), зокрема, з підстав недодержання відповідачем вимог ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Повторно розглянувши заяву ОСОБА_3 про надання безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га по АДРЕСА_1, Добротвірська селищна рада своїм рішенням за № 13 від 22 вересня 2016 року вдруге відмовила ОСОБА_3 у задоволенні її заяви в зв'язку з відсутністю детального плану території, фактичну належність даної земельної ділянки до прибудинкової території дев'ятиповерхового будинку (а.с.136).

Вирішуючи спір в частині визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 22 вересня 2016 року за № 13, суд першої інстанції виходив з наступних вимог закону та відповідних їм правовідносин.

У відповідності до ч. 1, 3, 4 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Разом з тим, відповідно до п. г ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селищах - не більше 0,15 гектара.

Як визначено ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для … будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) … у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У відповідності до таких вимог, позивачка звернулась до відповідача з клопотанням про надання їй безоплатно у власність земельної ділянки в розмірі 0,15 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Після визнання незаконним та скасування постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.06.2015 року рішення Добротвірської селищної ради № 9 від 12.04.2013 року, відповідач, за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_3 приймає рішення № 13 від 22.09.2016 року про відмову у задоволенні такої заяви позивача в зв'язку з відсутністю детального плану території, фактичну належність даної земельної ділянки до прибудинкової території дев'ятиповерхового будинку (а.с.136).

У відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України сільська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відтак, підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини.

Оскаржуване ж рішення прийнято з підстав відсутності детального плану території та фактичної належності земельної ділянки до прибудинкової території.

Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Проте, системний аналіз положень ст. 118 Земельного Кодексу України свідчить, що отриманню земельної ділянки безоплатно у власність передує ряд визначених законом стадій, зокрема, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердження такого проекту та прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність.

Відтак, відсутність детального плану території як і фактичної належності земельної ділянки до прибудинкової території не можуть бути підставами для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а така підстава повинна враховуватись вже безпосередньо під час прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність, тобто після виконання вказаних вище вимог Закону, що передують прийняттю такого рішення.

Також, суд першої інстанції звернув увагу, що вимоги, передбачені ч. 3 ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" набули чинності з 01.01.2013 року Тобто весь цей час відповідач потенційно знав і розумів про необхідність затвердження детального плану, однак, як видно з матеріалів справи (а.с.147) рішення про надання дозволу на розроблення проекту детального плану території кварталу багатоквартирної забудови в смт. Добротвір прийнято лише 22.06.2017 року та 14.09.2017 року призначено громадське слухання з цього питання.

Разом з тим, відмовляючи позивачу у задоволенні її клопотання про надання у власність земельної ділянки з підстав відсутності детального плану території, відповідач на підставі свого рішення № 8 від 22.04.2015 року відвів у користування на умовах оренди земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі ОСОБА_5, що стверджується листом Добротвірської селищної ради № 211/02-11 від 26.04.2016 року (а.с.137).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 цього ж Кодексу суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Беручи до уваги, що рішення селищної ради № 13 від 22.09.2016 року прийнято з підстав не передбачених законом, а отже таке порушує право позивача набути в установленому законом порядку право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації шляхом прийняття рішення органами місцевого самоврядування, тому суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є незаконним і таке підлягає скасуванню, а вимоги позивача в цій частині потрібно задовольнити.

Щодо заявлених позивачем вимог про зобов'язання відповідача надати їй безоплатно земельну ділянку площею 0,15 га та дозвіл на розроблення землеустрою, то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Пунктом 34 ч.1 ст. 26 закону "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Зокрема, вирішення питань щодо надання безоплатно земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача, яка встановлена законом.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові Пленуму №13 від 24.10.2008 року, та відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справах: "Фадеєва проти Росії" ( заява № 55723/00), Страсбург, від 09.06.2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (заява №33346/96), Страсбург, від 17.12.2004 року,"Єрузалем проти Австрії", (заява N 26958/95), Страсбург від 27 лютого 2001 року, завдання суду при здійснення його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Також, відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80) щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган може здійснювати з певною свободою розсуду під час прийняття рішення, тобто коли такий орган може вибирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відтак, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим Конституцією України критеріям, не повинен втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Тобто, суд не повноважний перебирати функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу. оскільки завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в цій частині.

Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині перенесення контейнерних майданчиків для збору відходів, суд встановив наступне.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 006/17 від 28.04.2017 року (а.с.124,125) розташування облаштованого контейнерного майданчика для збору сміття та відходів біля будинку по АДРЕСА_1 Львівської області не відповідає вимогам ДБН України і Державним санітарним нормам та правилам утримання територій населених місць.

04 вересня 2017 року відповідачем надано суду копію рішення виконавчого комітету Добротвірської селищної ради № 91 від 07.08.2017 року "Про затвердження схеми розміщення контейнерів із металевими кришками та території Добротвірської селищної ради", з якого видно, що чотири контейнери від будинку АДРЕСА_1 в смт. Добротвір перенесено.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача не заперечив, що дійсно спірні контейнери перенесені, однак наполягав на задоволенні його позовної вимоги щодо таких, оскільки вважає, що відповідач з часом може назад їх перенести.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Беручи до уваги, що відповідачем на час розгляду справи в суді першої інстанції усунені порушення щодо розміщення спірних контейнерів, а отже права позивача відновлені, захист таких на можливість їх порушення в майбутньому законом не передбачено, відтак підстав для задоволення цих вимог позивача не має.

Позивачем також заявлено позовну вимогу, щодо зобов'язання відповідача перекрити проїзд між її будинком та огорожею ринку, так як такий не відповідає будівельним нормам.Відповідачем дана вимога не визнається, оскільки ця спірна чистина ділянки згідно містобудівної документації є вулицею з ґрунтовим покриттям, а не проїздом.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 006/17 від 28.04.2017 року (а.с.124) проїзд на територію ринку через ворота проїзду № 1 біля будинку АДРЕСА_1 в смт. Добротвір Кам'янка-Бузького району Львівської області зі сторони головного фасаду відповідає вимогам нормативно-правових актів у галуз будівництва. А проїзд зі сторони бокового (лівого) фасаду житлового будинку АДРЕСА_1 вздовж огорожі території ринку не відповідає вимогам ДБН 360-92** п. 3,22.

Згідно висновку даної експертизи встановлено, що згідно наданого викопіювання з генерального плану смт. Добротвір біля житлового будинку АДРЕСА_1 зі сторони бокового (лівого) фасаду, де пізніше було здійснено добудову житлового будинку АДРЕСА_1, проїзної дороги (проїзду) не існувало.

Також встановлено, що спірна частина ділянки між будинком позивача та огорожею ринку дійсно використовується жителями селища для проїзду, зокрема й транспортними засобами, до території ринку, в той час як з іншої сторони будинку є облаштована для цього дорога.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав перекривати спірний проїзд не має, так як це порушить права інших жителів на можливість користуватись дорогою, яка на даний час перебуває у власності місцевої громади.

Разом з тим, суд вважає, що для забезпечення справедливого балансу між порушеним право позивача та правами інших громадян, зокрема мешканців смт. Добротвір, в даній ситуації відповідача потрібно зобов'язати привести у відповідність до вимог п. 3,22 ДБН 360-92 проїзд зі сторони бокового (лівого) фасаду житлового будинку АДРЕСА_1 вздовж огорожі території ринку, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають до часткового задоволення.

Щодо прийняття окремої ухвали, про яку також просить позивач, то суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав, визначених ст. 211 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) для постановлення такої. Вірно звернуто увагу, що за наявності достатніх та обґрунтованих відомостей про вчиненні кримінальні правопорушення ОСОБА_3 вправі звернутись з відповідною заявою до правоохоронних органів в порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України, а тому дана заявлена вимога до задоволення не підлягає.

Розподіл судових витрат понесених позивачем здійснено судом першої інстанції з врахуванням пропорційності задоволених позовних вимог.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів не встановлено невідповідності висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи, а доводи апеляційної скарги правильності висновків не спростовують і не дають підстав для висновків про задоволення усіх позовних вимог.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 липня 2018 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк