Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 487/455/17

провадження № 61-26233св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у складі судді Біцюк А. В. від 20 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Коломієць В. В., Лівінського І. В., від 18 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказів та відшкодовування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував з відповідачем у трудових правовідносинах з 2003 року. З 13 червня 2013 року працював на посаді начальника служби управління персоналом та організації бізнес - процесів в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Під час його перебування у щорічній основній відпустці наказом відповідача від 22 серпня 2016 року № 602 «Про затвердження нової організаційної структури Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України»» без наявних підстав були внесені зміни до організаційної структури відповідача та виключено службу управління персоналом та організації бізнес - процесів, а також наказом відповідача від 23 серпня 2016 року № 605 «Про внесення змін до штатного розпису» внесені зміни до штатного розпису, згідно з якими посаду, яку він обіймав, скорочено з 23 серпня 2016 року.

Наказом т.в.о начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 29 грудня 2016 року № 483/0 його звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Зазначав, що оскаржувані накази є незаконними з огляду на те, що вони винесені з порушення вимог частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» та з огляду на відсутність змін в організації виробництва і праці. Крім того, відповідачем не дотримано вимог статей 43, 49-2 КЗпП України, щодо отримання згоди на звільнення його, як голови профспілки.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив визнати незаконним та скасувати накази начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України»: від 22 серпня 2016 року № 602 в частині виключення зі структури Адміністрації служби управління персоналом та організації бізнес - процесів; від 23 серпня 2016 року № 605 в частині скорочення посади начальника служби управління персоналом та організації бізнес - процесів; від 29 грудня 2016 року № 483/0 про його звільнення з посади начальника служби управління персоналом та організації бізнес - процесів за пунктом 1 статті 40 КЗпП України; поновити його на вказаній посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 64 000 грн завданої моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 29 грудня 2016 року № 483/0 про звільнення позивача з посади начальника служби управління персоналом та організації бізнес - процесів за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника служби управління персоналом та організації бізнес-процесів Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 81 924,75 грн та 2 000 грн моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача із займаної посади було проведене за відсутності згоди профспілки, тому відповідно до статті 235 КЗпП України він підлягає поновленню на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Відмовляючи у задоволення позовних вимог про визнання недійсними та скасування наказів від 22 та 23 серпня 2016 року, суд виходив із того, що вони винесені відповідачем в межах компетенції, стосуються внутрішньої діяльності філії, не вирішують питання про індивідуальне звільнення позивача, а вирішують питання щодо зміни організаційної структури підприємства та зміни штатного розпису згідно з новою організаційною структурою підприємства.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування наказів начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 22 серпня 2016 року № 602 «Про затвердження нової організаційної структури Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України»» в частині виключення зі структури Адміністрації служби управління персоналом та організації бізнес - процесів та пункту 1 наказу від 23 серпня 2016 року № 605 «Про внесення змін до штатного розпису» в частині скорочення посади начальника служби управління персоналом та організації бізнес - процесів скасовано та у цій частині провадження у справі закрито. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спір стосовно незаконності вказаних наказів був предметом розгляду між тими самими сторонами та рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, а тому дійшов висновку про закриття в цій частині провадження у справі.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно визнав незаконним та скасував наказ про звільнення позивача, поновив його на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду, завдану позивачу незаконним звільненням, оскільки відповідач провів звільнення позивача без дотримання процедури, передбаченої статтями 43, 252 КЗпП України, статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності.

У червні 2017 року ДП «Адміністрація морських портів України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що при звільненні позивача відповідач порушив вимоги трудового законодавства. Вказував на те, що відповідач не зобов'язаний був отримувати згоду профспілкового комітету на звільнення позивача, оскільки профспілкова організація «Незалежна профспілка працівників Миколаївського морського порту», не є стороною колективного договору, який діє в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України», а тому суд дійшов помилкового висновку про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Судове рішення в частині закриття провадження у справі не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається установлено, що з 2003 року ОСОБА_4 перебував з відповідачем в трудових правовідносинах. З 13 червня 2013 року ОСОБА_4 працював на посаді начальника служби управління персоналом та організації бізнес - процесів в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом начальника Адміністрації від 22 серпня 2016 року № 602 «Про затвердження нової організаційної структури Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» були внесені зміни до організаційної структури Адміністрації Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», в якій було виключено службу управління персоналом та організації бізнес - процесів.

Наказом начальника Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 23 серпня 2016 року № 605 «Про внесення змін до штатного розпису» внесені зміни до штатного розпису, яким посаду, яку обіймає позивач, скорочено з 23 серпня 2016 року.

31 серпня 2016 року ОСОБА_4 був ознайомлений з вказаним наказом, попереджений про наступне вивільнення та йому було запропоновано роботу за вакантними посадами у Миколаївській філії ДП «Адміністрації морських портів України», від переведення на які позивач відмовився. (а. с. 124).

Також 20 вересня 2016 року ОСОБА_4 був ознайомлений з пропозиціями іншої роботи згідно зі списком вакантних посад філії, від яких позивач відмовився.

Наказом т.в.о начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 29 грудня 2016 року № 483/0 позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У справі, що переглядається, установлено, що у ДП «Адміністрація морських портів України» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач був попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення та від переведення на іншу роботу відмовився.

Поновлюючи ОСОБА_5 на роботі, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відсутність згоди профспілкового органу на звільнення позивача є підставою для поновлення його на роботі.

Такий висновок судів ґрунтується на матеріалах справи і вимогах закону.

Так, відповідно до статті 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з частиною третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 є головою виборного органу первинної профспілкової організації «Незалежної профспілки працівників Миколаївського морського порту».

Отже, для звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відповідач повинен був отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації та вищестоящого виборного органу цієї профспілки Всеукраїнське профспілкове об'єднання «Демократичні профспілки України», однак відповідач не звертався з поданням про звільнення ОСОБА_4 ні до профспілкової організації «Незалежної профспілки працівників Миколаївського морського порту», ні до Всеукраїнського профспілкового об'єднання «Демократичні профспілки України».

На вимогу суду апеляційної інстанції вищезазначені профспілкові організації відповідно до частини дев'ятої статті 43 КЗпП України надали свої висновки з приводу звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, якими відмовили у наданні згоди на звільнення останнього, обґрунтовуючи свою незгоду порушенням порядку, встановленого законодавством, для ухвалення рішень про звільнення працівників в зв'язку зі скороченням, а також порушенням роботодавцем обов'язку щодо надання можливості працевлаштування ОСОБА_4 на наявних на підприємстві вакантних посадах.

З аналізу частини сьомої статті 43 та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення профспілки виключає можливість виникнення цього права, суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку рішенню профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, отриманого судом на підставі частини дев'ятої статті 43 КЗпП України, та правильно виходив із того, що воно відповідає критеріям обґрунтованості у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Установивши, що звільнення позивача із займаної посади було проведено за відсутності згоди профспілки, членом якої є позивач, а також обєднання профспілок, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача є незаконним, оскільки відбулося з порушенням вимог частини другої статей 43, 252 КЗпП України та частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що профспілкова організація «Незалежна профспілка працівників Миколаївського морського порту», не є стороною колективного договору, який діє в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України», тому відповідач не зобов'язаний був отримувати згоду профспілкового комітету на звільнення позивача.

Так, відповідно до колективного договору на 2013-2018 роки на підприємстві діє Профспілка працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту та Первинна профспілкова організація «Організаційна ланка професійної спілки працівників державного підприємства «Дніпро-Бузький морський торгівельний порт».

18 вересня 2015 року створено первинну профспілку - Незалежну профспілки працівнику Миколаївського морського порту, яка належним чином легалізована і проведено її державну реєстрацію. Головою Незалежної профспілки працівників Миколаївського морського порту є ОСОБА_4 Пунктом 1.7 Статуту спілки передбачено, що вона має статус первинної профспілкової організації.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про професійні спілки», їх права та гарантії діяльності», Рішення Конституційного Суду України від 18 жовтня 2000 року № 11-рп/2000 профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу.

05 жовтня 2015 року на ім'я голови ДП «Адміністрація морських портів України» було направлено лист про створення Незалежної профспілки працівників Морського порту (а. с. 189-190 т. 1), а листом від 21 грудня 2015 року ДП «Адміністрація морських портів України» визнало спілку стороною діючого в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» колективного договору 2013-2018 роки з наданням їй всіх прав і обов'язків, визначених цим колективним договором (а. с. 186 т. 1).

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність отримання згоди профспілкової організації «Незалежної профспілки працівників Миколаївського морського порту» для звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував статтю 237-1 КЗпП, і врахував, що у результаті звільнення позивачу завдана моральна шкода, оскільки він втратив джерело доходу, і зробив обґрунтований висновок про стягнення 2 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи та обставини, на які посилається ДП «Адміністрація морських портів України», були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта