МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/3878/17 Категорія 43
Провадження № 22-ц/812/476/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2018 року, постановлене під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в приміщенні суду о 16 год. 51 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третьої особи - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила і в якому посилалась на те, що з 14.06.2008р. вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, в якому в них народилося троє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 З моменту реєстрації шлюбу вони з відповідачем та дітьми проживали в квартирі належній відповідачам, за адресою: АДРЕСА_1. Місце проживання усіх трьох дітей зареєстровано у вказаній квартирі за згодою відповідачів. Спільне життя з відповідачем у неї не склалося, що призвело до того, що у 2015 році ОСОБА_3 силою вигнав її з дітьми з квартири та замінив замки на вхідних дверях. З того часу вона з дітьми змушена проживати в орендованій кімнаті та спати на одному ліжку через брак простору. Вважає, що своїми протиправними діями ОСОБА_3 порушив її з дітьми право на проживання у спірній квартирі. В подальшому ОСОБА_3 став перешкоджати її спробам потрапити назад до житла, хоча на той момент вони з відповідачем все ще перебували у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, увесь цей час вона не проживала у спірному житловому приміщенні з поважної причини, а саме через незаконну протидію у її користуванні цим житлом з боку власника житла. Також позивачка зазначила, що хоча її місце проживання і не було зареєстровано у спірній квартирі, це не впливає на її право на користування спірним житлом як члена сім'ї власника. Отже, вважає, що ОСОБА_3 незаконно позбавив її права на проживання у спірній квартирі, гарантованого положеннями чинного законодавства. Питання про виселення відповідачем в законному порядку не ставилось, а тому вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення. На підставі викладеного, позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні малолітніми ОСОБА_6-ІНФОРМАЦІЯ_10., ОСОБА_7-ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6- ІНФОРМАЦІЯ_3 квартирою АДРЕСА_4 вселивши їх в дану квартиру разом з матір'ю ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4 та зобов'язавши власників квартири не чинити їм перешкод у користуванні квартирою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди малолітнім ОСОБА_6- ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7- ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_6 -ІНФОРМАЦІЯ_7 в користуванні квартирою № АДРЕСА_4, шляхом вселення малолітніх ОСОБА_6-ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7-ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_6- ІНФОРМАЦІЯ_7 в квартиру. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про її вселення та ухвалити в цій частині нове рішення про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 спірною квартирою, шляхом вселення її у квартиру АДРЕСА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом встановлено, що 14.06.2008р. Заводський відділ РАЦС Миколаївського міського управління юстиції зареєстрував шлюб між позивачкою та відповідачем. У шлюбі народилися діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7.

З моменту реєстрації шлюбу та до 2015 року позивачка з відповідачем та дітьми проживали у належній відповідачам квартирі АДРЕСА_4. Місце проживання усіх трьох дітей зареєстровано у вказаній квартирі за згодою відповідача ОСОБА_3

Однак, спільне житія сторін не склалося, вони перестали знаходити порозуміння. Це призвело до того, що у 2015 році ОСОБА_1 разом з дітьми змушена була змінити житло.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира за адресою АДРЕСА_3 належить на праві приватної спільної часткової ОСОБА_3 (частка власності 1/4), ОСОБА_5 (частка власності 1/4), ОСОБА_9 (частка власності 1/2).

Відповідно до довідки ЖЕК № 3 «Бриз» від 08.12.2017 року за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ст. ст. 29, 383, 405 ЦК України, ст. 64, 150,156 ЖК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради N 789-ХІІ від 27.02.91 року, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», суд дійшов висновку, що відповідач незаконно позбавив неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права на проживання у спірній квартирі, гарантованого положеннями чинного законодавства, питання про виселення або зняття їх з реєстрації відповідачем в законному порядку не ставилось, а тому позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні дітей квартирою шляхом їх вселення до квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення по справі в частині позовних вимог про вселення позивачки, суд виходив з того, що позивачка на час пред'явлення позову до суду не мала сімейних відносин з відповідачем, тобто не була членом його сім'ї. Отже, з припиненням членства в сім'ї позивачка втратила самостійне право на користування житлом власника і тому не підлягає вселенню. Крім того, судом було враховано, що позивачка забезпечена житлом відповідно до доказів наданих у суді, зокрема, у копії паспорту позивачки зазначено, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_4.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині вселення позивачки задоволенню не підлягають.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користування квартирою неповнолітніми дітьми сторін шляхом вселення їх у квартиру ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Матеріалами справи, зокрема, поясненнями сторін в суді апеляційної інстанції, встановлено, що позивачка та відповідач ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2001р. В 2001р. позивачка вселилася в спірну квартиру як член сім'ї ОСОБА_3, що підтверджується актом про проживання ( а. с. 67) та не заперечувалося сторонами у справі.

Власниками спірної квартири на час вселення позивачки були ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Як пояснив відповідач ОСОБА_3, на час вселення позивачки в спірну квартиру ніхто із співвласників квартири не заперечував проти цього. Брат ОСОБА_5 взагалі не проживав в квартирі, а був тільки зареєстрований в ній. Він особисто не заперечував проти реєстрації позивачки в квартирі. Але починаючи з 2005р. відносини між позивачкою та його батьками погіршилися через скандал, який відбувся між його батьком ОСОБА_10 та позивачкою. З цього часу його батьки категорично стали заперечувати проти реєстрації позивачки в спірній квартирі.

В подальшому ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_11., а ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_12, що підтверджується копією свідоцтва про смерть та довідкою ЖЕК №3 ЖКП «БРИЗ» від 08.12. 2017р. (а. с. 55), а ОСОБА_5 знявся з реєстрації в даній квартирі та зі слів відповідача ОСОБА_3 постійно мешкає в АДРЕСА_4. Те, що ОСОБА_5 не значиться зареєстрованим в спірній квартирі, підтверджується довідкою ЖЕК №3 ЖКП «БРИЗ» від 08.12. 2017р. (а. с. 55).

Проти реєстрації дітей сторін в спірній квартирі ніхто не заперечував. Позивачка весь час була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4, хоча вже на час вселення в спірну квартиру за даною адресою не проживала, так як мешкала в гуртожитку в м. Миколаїв, що підтвердив в своїх поясненнях відповідач ОСОБА_3

Тобто правовою підставою для вселення в квартиру позивачки було саме те, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 та є членом його сім'ї, як співвласника житла. При цьому жила площа, якою вона має право користуватися при її вселенні не визначалася, тобто вона мала право користуватися всією квартирою нарівні з відповідачами.

Достатньої кількості безспірних доказів з дотриманням правил їх належності та допустимості про існування між позивачкою та власниками квартири усної домовленості про те, що позивачка може проживати в даній квартирі, але без реєстрації і тільки до моменту знаходження в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_3, відповідачем ОСОБА_3 в супереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суду надано не було.

Той факт, що позивачка не була зареєстрована в спірній квартирі, сам по собі не є достатньою підставою для визнання чи відмови у визнанні права особи на користування приміщенням, оскільки згідно ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто сама по собі наявність чи відсутність прописки не можуть бути підставою для визнання чи відмови у визнанні права користування приміщенням, проте ця обставина враховується у сукупності з іншими доказами у справі.

В 2007р. у сторін під час їх проживання у спірній квартирі народився син ОСОБА_13. 14 червня 2008 року позивачка та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_13. у них народився син ОСОБА_11, а ІНФОРМАЦІЯ_14- син ОСОБА_12.

Весь цей час, як під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3, так і після реєстрації шлюбу з ним, спірна квартира була постійним місцем проживання позивачки, вона вела з відповідачем ОСОБА_3 спільне господарство. В 2015р. відносини між ними погіршилися і вона вимушена була змінити своє місце проживання через скандал, який відбувся між нею та відповідачем ОСОБА_3

Проаналізувавши викладені вище обставини у їх сукупності, а саме не надання відповідачем ОСОБА_3 належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вселенні позивачки до спірної квартири в 2001р. між нею на власниками квартири було укладено угоду про інший порядок користування цією квартирою, що свідчить про вселення позивачки в спірну квартиру як члена сім'ї співвласника квартири за згодою власників квартири, те, що спірна квартира з моменту вселення до неї, як під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3, так і після реєстрації шлюбу з ним, була постійним місцем проживання позивачки, що вона весь цей час вела з відповідачем ОСОБА_3 спільне господарство, що у них під час проживання в зазначеній квартирі народилося 3 дітей, які зареєстровані в ній зі згоди власників квартири, тривалість часу її проживання в квартирі (14 років), те, що на час вимушеного вибуття з квартири та на час звернення до суду, позивачка залишалася членом сім'ї відповідача ОСОБА_3 як співвласника квартири, (шлюб розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.10.2017р.), сам по собі факт відсутності реєстрації позивачки в спірній квартирі, не є безспірним доказом того, що вона не набула самостійного права постійного користування спірною квартирою та весь цей час зберігала за собою право користування будинком за місцем своєї реєстрації, який знаходиться в іншій місцевості і не належить їй на праві власності. Власного житла позивачка не має.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка на час пред'явлення позову до суду не мала сімейних відносин з відповідачем, тобто не була членом його сім'ї, що вона забезпечена житлом за місцем своєї реєстрації, а тому з припиненням членства в сім'ї вона втратила самостійне право на користування житлом власника і тому не підлягає вселенню.

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) згідно ст. 165 ЖК України не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Враховує колегія суддів також те, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи не доведена.

Таким чином судом першої інстанції при вирішенні спору допущено неправильне тлумачення вказаних норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про те, що право позивачки на користування спірною квартирою, до якої вона була вселена за згодою власників житла як член сім'ї співвласника та тривалий час проживала в якому разом із дітьми, припинилося у зв'язку із припиненням шлюбних відносин з ОСОБА_3

Крім того, приймаючи рішення у справі колегія суддів враховує також те, що згідно із ч.3 та ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає,

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини, слід дійти висновку, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Установивши, що матір та батько неповнолітніх дітей на час розгляду справи судом проживають окремо в різних квартирах, суд, вселяючи неповнолітніх дітей в квартиру до батька, фактично визначив місце їх проживання разом з батьком.

При цьому суд не з'ясував чи не буде суперечити таке рішення інтересам неповнолітніх дітей та чи не спричинить їм шкоди, з огляду на їх вік та стан здоров'я, а також на те, що вони бажають проживати з матір'ю, чи забезпечує таке рішення, яке фактично визначає місце проживання дітей, їх розвиток в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості.

Проаналізувавши всі зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користування квартирою шляхом вселення позивачки до квартири підлягає скасуванню з постановленням у справі нового рішення в цій частині позовних вимог про їх задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користування квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою № АДРЕСА_4 шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_4.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 27 грудня 2018 року