ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/553/15

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Собчук І.Ю.

учасники справи

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1, ОСОБА_2»яна Іванівна, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Чернівецької міської ради

за апеляційною скаргою ОСОБА_7»яни Іванівни на заочне рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2015 року, головуючий у першій інстанції ОСОБА_8,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у березні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4 та в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зазначало, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_10 вчинений кредитний договір 5 червня 2006 року № Е/V 06815, який забезпечений договором між публічним акціонерним

Справа №726/553/15 Головуючий у 1 інстанції Тріска А.І.

Провадження №22-ц/822/132/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 43

товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_10 іпотеки від 5 червня 2006 року № Е/V 06815-1.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 вересня 2011 року із змінами рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2013 року звернуто стягнення на житловий будинок, який розташований по вул.Новокиселівській,3 м.Чернівці шляхом надання права публічному акціонерному товариству комерційному банк «ПриватБанк» продажу вказаного предмету іпотеки із застосуванням процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 24 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поділ майна подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на ? ідеальної частки житлового будинку по вул.Новокиселівській,3 м.Чернівці.

Визначено право власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1 - на квартиру АДРЕСА_2.

Посилалося на здійснення реєстрації осіб у будинку 3 по вул.. Новокиселівській,3 м.Чернівці за відсутності згоди публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_3, виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_4.

Заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2015 року позов задоволено, постановлено виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_3, виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_4.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 14 вересня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2015 року відмовлено.

ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить заочне рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 відмовити, посилаючись на порушення норм ч.1 ст.109 ЖК Української РСР, виселення з будинку 3 по вул.Новокиселівській м.Чернівці, переданого в іпотеку, придбаного не за рахунок кредиту, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку» та вважав, що підставою для виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 є рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 вересня 2011 року із змінами рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, який розташований по вул.Новокиселівській,3 м.Чернівці.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_10 укладений кредитний договір 5 червня 2006 року № Е/V 06815, який забезпечений договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_10 іпотеки від 5 червня 2006 року № Е/V 06815-1.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 вересня 2011 року із змінами рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2013 року звернуто стягнення на житловий будинок, який розташований по вул.Новокиселівській,3 м.Чернівці шляхом надання права публічному акціонерному товариству комерційному банк «ПриватБанк» продажу вказаного предмету іпотеки із застосуванням процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 24 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поділ майна подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на ? ідеальної частки житлового будинку по вул.Новокиселівській,3 м.Чернівці.

Визначено право власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1 - на квартиру АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається, що здійснення реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_3.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якою передбачені підстави виселення.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року №6-2947цс15.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

За змістом п.7 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_10 іпотеки № Е/V 06815-1, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_11 5 червня 2006 року, предметом іпотеки є житловий будинок 3по вул. Новокиселівській м.Чернівці, належний на праві власності ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 21 квітня 2006 року на підставі рішення №231/6 від 11 квітня 2006 року, зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 квітня 2006 року за реєстраційним №14558625, відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10493010 від 26 квітня 2006 року виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації.

Отже житловий будинок 3по вул.Новокиселівській м.Чернівці придбаний ОСОБА_10 не за рахунок кредитних коштів.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 з будинку 3 по вул.Новокиселівській м.Чернівці, придбаного не за рахунок кредитних коштів, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення на порушення норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7»яни Іванівни задовольнити.

Заочне рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2015 року скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2»яни Іванівни, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий підпис (ОСОБА_12Ю.)

Судді підписи (ОСОБА_13, ОСОБА_14О.)

З оригіналом згідно: