Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа №521/6707/15-ц

провадження № 61-13112св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач -акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

треті особи: приватний нотаріус Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк ЛюдмилаВолодимирівна, орган опіки та піклування Котовської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року в складі судді Нікітішина В. П. та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року в складі колегії суддів: Артеменка І. А., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк), треті особи: приватний нотаріус Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л. В., орган опіки та піклування Котовської міської ради, про захист прав споживача.

В обґрунтування позовних вимог указував, що 03 липня 2007 року він та Банк уклали кредитний договір № ODKTGA00000274, відповідно до умов якого Банк надав йому кредит в сумі 32 000 доларів США на споживчі потреби на строк користування до 03 липня 2014 року зі сплатою щомісячно 615,18 доларів США.

09 березня 2011 року позивач уклав з Банком додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої позивач та відповідач домовилися збільшити строк повернення кредиту до 09 березня 2021 року та зменшити щомісячний платіж до 455,37 доларів США. 18 червня 2013 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої позивач та відповідач домовилися встановити щомісячний платіж в розмірі 488,15 доларів США. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач порушив його права як споживача на інформацію, його було введено в оману під час укладення кредитного договору.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором від 03 липня 2007 року, того самого дня сторони уклали договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Проте, зазначений договір укладено без дозволу органу опіки та піклування, оскільки на момент укладення вказаного договору іпотеки в квартирі були прописані його донька ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_7 На підставі зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки від 03 липня 2007 року і виключити предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки від 03 липня 2007 року, укладений ОСОБА_4 та АТ КБ «Приватбанк». Виключено предмет іпотеки - АДРЕСА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладання договору іпотеки у спірній квартирі проживав та був зареєстрований малолітній ОСОБА_7, 2002 року народження, а тому передача квартири, право користування якою зберігає малолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що передача квартири, право користування якою зберігає малолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Оскільки договір іпотеки був визнаний судом недійсним, суд першої інстанції цілком правомірно застосував наслідки недійсності правочину шляхом виключення предмета іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

У лютому 2017 року АТ КБ «Приватбанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки та виключення предмета іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що неправдиве повідомлення власником предмета іпотеки про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» зазначало, що хоча укладення договору і відбулося без дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права дитини, за захистом прав якої позивач звернувся до суду, на користування квартирою, що передана в іпотеку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2016 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

20 квітня 2017 року від ОСОБА_4 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 березня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Предметом касаційного перегляду є рішення судів попередніх судових інстанцій в частині визнання недійсним договору іпотеки. В іншій частині судові рішення не оскаржуються та не переглядаються в касаційному порядку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 03 липня 2007 року Банк та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № ODКТGА00000274, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав на споживчі потреби кредит у сумі 32 000 доларів США, на строк до 03 липня 2014 року зі сплатою щомісячно 615,18 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 12.7 зазначеного договору іпотеки іпотекодавець засвідчує, що відносно предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Як на підставу своїх вимог про визнання договору іпотеки недійсним ОСОБА_4 посилався на те, що на момент укладання договору іпотеки в АДРЕСА_1 були зареєстровані його донька ОСОБА_6 та її малолітній син - ОСОБА_7, однак під час укладення договору іпотеки не були враховані інтереси малолітнього ОСОБА_7, оскільки не було висновку органу опіки та піклування щодо можливості укладення спірного договору іпотеки.

Встановлено, що АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 1992 року.

У зв'язку з тим, що квартира була придбана ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_8, остання надала згоду своєму чоловіку на передачу квартири в іпотеку Банку.

ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Згідно з відміткою у паспорті місце проживання ОСОБА_6 з січня 1999 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1. 17 липня 2007 року ОСОБА_6 знято з реєстрації місця проживання за цією адресою.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, є сином ОСОБА_6

Відповідно до довідки від 11 грудня 2015 року приватного підприємства «НА-Добробут-2» станом на 03 липня 2007 року у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживали і зареєстровані ОСОБА_8, ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (онук), ОСОБА_9 (донька). 17 липня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зняті з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

За змістом статті 32 ЦК України,статті 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року № 6-589св16).

Задовольняючи позов, суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки з посиланням на те, що він був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування не дає підстав для висновку про порушення прав малолітньої особи, адже укладення договору іпотеки не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права малолітнього ОСОБА_7 на користування житлом, тим більше, що після укладення договору іпотеки він разом зі своєю матір'ю знятий з реєстраційного обліку в спірній квартирі.

Оскільки судами попередніх інстанцій обставини справи встановлено повно і правильно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, наявні підстави для скасування судових рішень з ухваленням нового рішення на підставі частини третьої статті 412 ЦПК України про відмову в задоволенні позовних вимог. Ураховуючи те, що позовні вимоги позивача про виключення предмета іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів є похідними від вимог про визнання договору іпотеки недійсним, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року в частині визнання недійсним договору іпотеки та виключення предмету іпотеки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Людмила Володимирівна, орган опіки та піклування Котовської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору іпотеки та виключення предмета іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат