ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4448/16-ц
провадження № 2/753/2522/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі:головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участі секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача-2 ОСОБА_12.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, 3 особи - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( КМДА ), Ковальчук Сергій Павлович - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та визнання права власності на квартиру

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, 3 особи - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( КМДА ), Ковальчук Сергій Павлович - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та визнання права власності на квартиру.

Відповідно до заяви про зміну предмету та підстав позову від 13 червня 2016 року ( а. с. 133, 134, 135, 136, 137, 138 ) позивач ОСОБА_4 просить суд скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, проведену згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Тамаєвої Валентини Русланівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 березня 2013 року, індексний номер: 1175052.

Визнати недійсним Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 травня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 1 601 ( одна тисяча шістсот одна ) гривня 20 копійок.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності від 05 липня 2018 року ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

18 червня 2018 року за вх. № 31248 направив письмовий відзив в якому просив відмовити в задоволенні заявленого позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 , що діє на підставі довіреності від 30 серпня 2016 року ( а. с. 165, І том справи ) ОСОБА_3 просив суд відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

Треті особи Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( КМДА ), Ковальчук Сергій Павлович - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру в судове засідання не з"явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, 08 червня 2010 року між Позивачкою та Відповідачем - 1 укладено Договір позики , відповідно до якого Відповідач - 1 позичив Позивачці грошові кошти в розмірі 248 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 31 000 доларів США 00 центів , зі строком сплати до 08 грудня 2010 року.

Сторонами був встановлений безпроцентний характер цього договору.

Відповідно до ст. З Договору позики, сторони визначили графік платежів.

В забезпечення виконання своїх зобов'язань 08 червня 2010 року між Сторонами укладено Договір іпотеки нерухомого майна - квартири, яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 34, 00 кв. м.

Відповідно до вимог пп. 2. 1. 1 ч. 2. 1 Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань за будь - яким з вищевказаних договорів, що обумовлюють основне зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до п. п. 4. 3, 4. 3 Договору іпотеки, у випадку порушення іпотекодавцем зобов'язань за цим Договором та / або боржником будь - якого основного зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та / або боржнику повідомлення, оформлене відповідно до вимог Закону України « Про іпотеку », у разі невиконання іпотекодавцем та / або боржником вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4. 3. Договору, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 5. 1 Договору, сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що містяться в цьому договорі.

Відповідно до п. 5.3 Договору іпотеки, у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотеко держателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Відповідно до Договору від 07 грудня 2010 року про внесення змін та доповнень до Договору позики сторони визначили строк повернення позики до 07 червня 2011 року та порядок сплати.

Позивачка в своїй позовній заяві зазначила, що відповідно до Договору від 07 грудня 2010 року про внесення змін та доповнень до Договору позики сторони визначили строк повернення позики до 07 червня 2013 pоку чим свідомо вводить суд в оману.

Строк повернення позики до 07 червня 2011 року зазначений в Договорі від 07 грудня 2010 року та визнаний судами.

П. 8 Договору позики Сторони виклали в наступній редакції: « якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позичальника суму боргу у гривнях, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час , / прострочення, пеню в розмірі 25 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення, включаючи день оплати, а також 3 % річних від простроченої суми ».

Відповідач - 1 отримав від Позивачки за період з 08 липня 2010 року по 27 лютого 2011 року 96 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 9 000 доларів США 00 центів , що підтверджується нотаріально завіреними розписками.

07 червня 2011 року Відповідач - 1 згідно розписки отримав від Позивачки грошові кошти у сумі 24 075 гривень, що еквівалентно 3 000 долари США 00 центи за три місяці. Сторони зазначили, що залишок боргу за договором складав 200 000 гривень 00 копійок , що еквівалентно 25 000 доларів США 00 центів.

07 грудня 2011 року згідно розписки Відповідач - 1 отримав від Позивачки грошові кошти у сумі 48 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 6 000 доларів США 00 центів, але відповідно до вказаної розписки вказані грошові кошти були отримані Відповідачем - 1 в якості повернення грошових коштів, які Позивачка позичала у Відповідача - 1 на строк З місяці ( з 07 червня 2011 року по 07 грудня 2011 pоку ). Вказані грошові кошти жодним чином не стосувались сплати позивачкою грошових коштів за Договором позики.

Більш того, як вбачається з письмових пояснень відповідача-1 ОСОБА_5, позивачка навмисно та протиправно зробила допис у вказаній розписці стосовно того, що повернуті грошові кошти у сумі 48 000 гривень 00 копійок , що еквівалентно 6 000 доларів США 00 центів виплачені в межах Договору позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 545 Цивільного Кодексу України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Згідно з зазначеною нормою, право видачі розписки належить саме кредитору, тобто належало Відповідачу - 1, а отже будь - який допис зроблений Позивачкою на зазначеній розписці є протиправним та фактично недійсним.

Тому станом на 21 березня 2012 року розмір боргу Позивачки за Договором позики складав 200 000 гривень 00 копійок , що еквівалентно 25 000 доларів США 00 центів .

21 березня 2012 року Позивачці було направлено вимогу про усунення порушень № 02 - 24, з якої вбачається, що Відповідачем - 1 не повернуто грошові кошти у сумі 200 000 гривень 00 копійок , що за погодженням сторін складало 25 000 доларів США 00центів , тому, враховуючи п. 8 Договору позики запропоновано в тридцятиденний термін повернути суму основного боргу в розмірі 31 000 доларів США 00 центів , що є еквівалентом суми 200 000 гривень 00 копійок , 144 000 гривень 00 копійок пені та 4 734 гривень 75 копійок - 3 % річних від простроченої суми, що разом складає 348 734 гривень 75 копійок , в іншому випадку зазначено про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки у відповідності до Закону України « Про іпотеку » та п. 5. 1 Договору іпотеки.

Позивачкою не була погашена заборгованість за Договором позики, внаслідок чого

06 лютого 2013 року державним реєстратором державної реєстраційної служби Тамаєвою В. Р. на підставі Договору іпотеки від 08 червня 2010 pоку , Договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 07 грудня 2010 року внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Відповідачем - 1 на об'єкт нерухомого майна - квартиру.

Відповідно до п. 4.6 Договору іпотеки, звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до цього договору іпотеки та відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України.

При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень».

Виходячи з умов Договору іпотеки, сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки було зареєстровано приватним нотаріусом на підставі договору іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Перелік нотаріальних дій, право на вчинення яких має нотаріус, наведений у ст.34 Закону України «Про нотаріат». Поряд з тим нотаріусу, з огляду на його правовий статус, делеговані функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реалізовувати які він може лише у випадках і в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 Закону.

Згідно п. 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Поставною Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. за №868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо:

1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках);

2) повноважень заявника;

3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону;

5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Також ч. 4 ст. 5 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Згідно ст. 5 Закон України «Про нотаріат», нотаріус, зокрема, зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цьогоЗакону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 41 вказаного Порядку, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав.

Крім того, звернення стягнення на майно це право іпотекодержателя щодо задоволення усіх грошових зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором, а заборона вчинення таких дій порушить права іпотекодержателя.

Згідно ст. 3 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Згідно Положення про Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської Державної адміністрації) від 26.04.2016 р., основними завданнями Департаменту є забезпечення реалізації державної політики у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ті їх обтяження, юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб на території міста Києва, а також щодо надання відомостей з Державного земельного кадастру; здійснення в межах компетенції координації діяльності районних в місті Києві державних адміністрацій у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб на території міста Києва.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв»язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог належними і допустимими доказами та необхідність відмовити в позові.

Отже, враховуючи викладене вище, вбачається, що Відповідач - 1 правомірно набув право власності на квартиру. Факт правомірності підстави набуття права власності на квартиру позивачкою не оскаржується та визнано судами у спорах між тими ж сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Більш того. Позивачкою не оскаржується факт невиконання положень Договору позики та не надано жодних доказів щодо належного повернення належних грошових коштів Відповідачеві - 1. Тому, відповідно до положень Договору позики та Договору іпотеки, Відповідач - 1 правомірно використав своє право звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру.

Факт, визнання недійсним Звіту про незалежну оцінку жодним чином не впливає на право Відповідача - 1 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру.

Таким чином, Відповідач - 1 законно набув право власності на квартиру та використав дане право продавши її Відповідачу - 2.

Отже відсутні правові підстави визнавати право власності на квартиру за Позивачкою.

Щодо визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири від 28 травня 2014 року, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 7 постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Посилання позивачки та його представника, що єдиною підставою для визнання договору купівлі-продажу, це недійсність звіту про оцінку майна ( квартири АДРЕСА_2) від 07.03. 2013 року, складеному ТОВ « ГЕО ЦЕНТР», який рішенням Дарницького районного суду м. Києва визнаний недійсним, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не впливають на вирішення даного позову.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як слідує із матеріалів цивільної справи, Відповідач - 2 ( ОСОБА_6.) є добросовісним набувачем квартири, з огляду на той факт, що при укладені договору купівлі - продажу квартири від 28 травня 2014 року Відповідач - 1 ( ОСОБА_5.) був законним власником квартири, що встановлено судовими рішеннями та підтверджувалося записом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 27 березня 2013 pоку , індексний номер: 1175052.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

На момент укладення купівлі - продажу квартири від 28 травня 2014 року Відповідач - 1 був законним власником квартири, а отже мав право розпоряджатися квартирою на власний розсуд, зокрема укласти договір купівлі - продажу квартири.

Загальні вимоги до договору купівлі - продажу нерухомого майна встановлені ч. 1 ст. 657 Цивільного Кодексу України відповідно до якої, договір купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку ( квартири ) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідач - 1 та Відповідач - 2 дотримались всіх обов'язкових вимог при укладенні договору купівлі - продажу квартири від 28 травня 2014 року .

Право власності Відповідача - 1, яке існувало до відчуження квартири Відповідачу-

2, не було скасовано, а тому Відповідач - 1 мав всі правові підстави для укладання договору купівлі - продажу квартири. В свою чергу, це означає, договір купівлі - продажу квартири між Відповідачем - 1 і Відповідачем - 2 є дійсним, не оскарженим, а Відповідач -2 - законним власником квартири.

Окрім наведеного, відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно до з ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач ), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно;

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Жодна з перерахованих підстав не може застосовуватись до даних правовідносин, так як квартира вибула з володіння Позивачки з її волі, тобто шляхом звернення стягнення за Договором іпотеки, який був укладений Позивачкою за власною волею та не оскаржується Позивачкою.

Більш того, визнання договору недійсним з підстав, які наводяться Позивачкою є неможливим.

Так як, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - З, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до аналогічних висновків Верховного суду Україні, які наведені в « Практиці розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними », в якій зазначено, що на відміну від норм ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України норми гл. 29 Цивільного Кодексу України є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином ( наприклад, віндикація ). Ст. 330 Цивільного Кодексу України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та ( або ) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 Цивільного Кодексу України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця ( набувача ).

Отже, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 28 травня 2014 року з підстав вказаних Позивачкою є неможливим.

Більш того, в своїй позовній заяві Позивачка не вказала більше жодної норми чинного в Україні законодавства та правової підстави для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 28 травня 2014 року, тому у суду відсутні підстави для задоволення вищезазначених позовних вимог.

Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини '' втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне '' ( справа '' Ятрідіс проти Греції ''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише '' на умовах, передбачених законом '', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію '' законів '' ( справа Україна - Тюмень проти України '' ) рішення від 22 листопада 2007 року.

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь - які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь - які треті особи ( враховуючи державу ), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 11, 16, 379, 382 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 5, 34, 50 Закону України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 133,137, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, 3 особи - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( КМДА ), Ковальчук Сергій Павлович - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та визнання права власності на квартиру - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27 серпня 2018 року.

СУДДЯ: ЛЕОНТЮК Л.К.