Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 629/4373/15-ц

провадження № 61-11880св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерна компанія «Харківобленерго»,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 травня 2016 року у складі судді Смірнової Н. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Бездітка В. М., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року акціонерна компанія «Харківобленерго» (далі - АК «Харківобленерго») звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір про користування електричною енергією. На підставі цього договору відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я відповідача, де вона використовує електричну енергію для власних побутових потреб.

13 серпня 2015 року складено акт технічного огляду, в якому було зазначено, що відповідач за вищевказаною адресою займається підприємницькою діяльністю, тобто, вона порушує Правила користування електричною енергією для населення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 вересня 1999 року, оскільки оплата електричної енергії, спожитої фізичними особами на потреби здійснення підприємницької діяльності має сплачуватись за роздрібним тарифом для першої групи споживачів з моменту державної реєстрації фізичної особи, як суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідачу направлялася претензія про порушення умов договору про постачання електричної енергії на потреби підприємницької діяльності, але вона ігнорує вимоги позивача та й надалі користується електричною енергією, як побутовий споживач, чим порушує вимоги діючого законодавства.

Посилаючись на ці обставини, АК «Харківобленерго» просила розірвати договір про користування електричною енергією за № НОМЕР_1 із побутовим споживачем ОСОБА_2 за адресою:АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на користь АК «Харківобленерго» судові витрати.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 травня 2016 року позовні вимоги АК «Харківобленерго» задоволено. Розірвано договір про користування електричною енергією за № НОМЕР_1 від 26 листопада 2012 року, укладений між АК «Харківобленерго» та ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що після укладення договору про користування електричною енергією № НОМЕР_1 обставини істотно змінились, оскільки ОСОБА_2 території об'єкту постачання електроенергії розпочала здійснення підприємницької діяльності, що з урахуванням норм законодавства є підставою для розірвання договору у судовому порядку, адже розірвати добровільно договір ОСОБА_2 не погодилась.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 травня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд мотивував це тим, що сторони під час укладення договору виходили з того, що вказана квартира є житловою та не буде використовуватися для підприємницької діяльності, однак саме для цього квартиру і використовували. Ця обставина вказує на істотну зміну обставин та оскільки відповідач у добровільному порядку не бажає розірвати договір, то він підлягає розірванню у судовому порядку.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не займається підприємницької діяльністю, що підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Вказану квартиру використовує виключно для власного проживання, вона має статус житлової та не перебуває у нежитловому фонді, що підтверджується інформаційною довідкою та побутовим актом, складеним разом із сусідами. Докази, які вказані у рішеннях судів є недопустимими та такими, що добуті з порушенням закону.

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення АК «Харківобленерго» на касаційну скаргу ОСОБА_2, у якому зазначено, що відповідачка здійснює у вказаній квартирі підприємницьку діяльність, що підтверджено актом та

відеозйомкою. Договір про надання електроенергії укладався з нею як із побутовим споживачем, тому у зв'язку зі зміною істотною обставин має бути розірвано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Судами встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири

від 25 жовтня 2012 року квартира за адресою: АДРЕСА_2,

м. Лозова Харківської області на праві приватної власності належить

ОСОБА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 жовтня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3

26 листопада 2012 року між АК «Харківобленерго» та ОСОБА_2 було укладено договір про користування електричною енергією, на підставі якого відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1.

Згідно з умовами договору енергопостачальник зобов'язаний постачати електричну енергію до будинку за адресою: АДРЕСА_2,

м. Лозова Харківської області, а споживач зобов'язаний вносити плату за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору.

У пункті 16 договору про користування електричною енергією зазначено, розрахунки за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2018 року у справі № 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Відповідно до пункту 1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики № 28 від 31 липня 1996 року (чинними на час розгляду справи) населення - споживачі електричної енергії - фізичні особи, які з метою задоволення власних побутових або господарських потреб споживають електричну енергію для потреб електроустановок, що належать їм за ознакою права власності або користування, за винятком електроустановок, які використовуються для здійснення в установленому законодавством порядку підприємницької та/або незалежної професійної діяльності.

Згідно із пунктом 19 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357

від 26 липня 1999 року (чинними на час розгляду справи) розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показів засобів обліку. Вартість частини електричної енергії, спожитої побутовим споживачем на непобутові потреби, оплачується за роздрібним тарифом на електричну енергію відповідного класу напруги.

З урахуванням встановлених у справi обставин на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну оцiнку, суди дійшли законного та обґрунтованого висновку про те, що договір про користування електричною енергією необхідно розірвати з тих підстав, що ОСОБА_2 використовує електричну енергію для забезпечення підприємницької діяльності, а не для власних потреб за тарифами для населення. Тарифи за споживання електричної енергії населенням відрізняються від тарифів для фізичних-осіб підприємців та юридичних осіб, а тому є істотною умовою вказаного договору.

Оскаржуване судове рішення ґрунтується на засадах справедливості, добросовісності і розумності та відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта