ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 641/7692/17

Провадження № 22-ц/818/1174/18

26 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4

учасники справи:

треті особи виконавчий комітет Харківської міської ради, Управління освіти адміністрації Слобідського району міста Харкова, Служба у справах дітей по Слобідському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, ухвалене 18 червня 2018 року у складі судді Фанда О.А. (повний текст рішення виготовлений 27 червня 2018 року),

у с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнювала під час судового розгляду справи та остаточно просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, та договір дарування кімнати № 209 в буд. 115 по вул. Ньютона в м. Харкові від 15 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Позовна заява мотивована тим, що в 1989 році їй, як вчителю початкових класів середньої школи № 44 Комінтернівського району м. Харкова, на підставі ордеру надали кімнату № 209 в будинку № 115 по вул. Ньютона в м. Харкові. До листопада 2008 року вона проживала в цій кімнаті без реєстрації та вносила плату за комунальні послуги шляхом відрахувань із заробітної плати. В листопаді 2008 року вона була зареєстрована в зазначеній кімнаті.

У 2013 році вона разом з іншими мешканцями кімнат будинку 115 по вул. Ньютона в м. Харкові звернулася до Департаменту освіти Харківської міської ради з проханням змінити правовий статус кімнат на комунальні квартири. Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» листом від 17 лютого 2015 року № 3030/2/07-05 повідомило, що кімната № 209 в цьому гуртожитку на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 07 лютого 2007 року № 39 виключена з числа гуртожитку.

У 2015 році в процесі підготовки документів, їй стало відомо, що власником кімнати № 209 в будинку 115 по вул. Ньютона в м. Харкові є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 08 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 за реєстровим № 2149.

Позивачка зазначала, що з 1989 року по теперішній час вона постійно проживає у спірній кімнаті, тому вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року, визнано недійсним рішення виконкому Комінтернівської районної в м. Харкові ради № 203-14 від 19 серпня 2008 року про визнання ОСОБА_5 наймачем квартири № 209 житловою площею 12,5 кв.м в буд. 115 по вул. Ньютона в м. Харкові. Визнано недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 4749 від 11 вересня 2008 року. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане 11 вересня 2008 року на імя ОСОБА_5 відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Отже, жодних правових підстав для укладення ОСОБА_5 договору купівлі продажу спірної кімнати не було.

Проте за час судового розгляду ОСОБА_2 подарував спірну кімнату своєму малолітньому сину ОСОБА_3, про що уклав відповідний нотаріально посвідчений договір 15 жовтня 2016 року.

Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 від 08 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_5 уклала договір купівлі продажу спірної кімнати на підставі свідоцтва про право власності на кімнату № 209 в будинку № 115 по вул. Ньютона в м. Харкові, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна і приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, яке визнане судом недійсним, у звязку з чим вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі продажу кімнати № 209 по вул. Ньютона в м. Харкові від 08 липня 2009 року підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування, укладеного 15 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_7 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 з іншої сторони суд виходив з того, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, недійсним необхідно визнавати не всі правочини, а лише перший з них і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Крім цього, зі змісту договору дарування вбачається, що в інтересах малолітнього ОСОБА_3 діяла його мати ОСОБА_7, яка в якості відповідача по справі залучена не була.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції самостійно змінив правові підстави позову, оскільки позов позивачем було обґрунтовано з посиланням на приписи ч. 1 ст.203, ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч. 5 ст. 216 ЦПК України, але місцевий суд позов в частині визнання договору купівлі-продажу спірної квартири задовольнив з посиланням на приписи ч.ч.1, 3 ст. 215 та ч. 1 ст. 216 ЦК України. Судом першої інстанції не враховано, що предметом правочину є нерухоме майно подружжя та рішенням суду вирішено питання про права і обовязки осіб, які не брали участі у справі. Зазначає, що судом не було дотримано вимоги щодо належного засвідчення копії ордеру на заселення до гуртожитку по вул. Ньютона, 115 з посиланням на номер кімнати № 165, тому такий доказ не може вважатися допустимим, достовірним та достатнім. Судом першої інстанції безпідставно не застосовано строк позовної давності за заявою відповідача.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Сащенка І.С. від 06 серпня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року (т.2 а.с. 65).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2018 року справа призначалася до судового розгляду (т.2 а.с. 72).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VІІІ), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 22 жовтня 2018 року визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (т.2 а.с. 102).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що спірною є житлова кімната № 209 в гуртожитку № 115 по вул. Ньютона в м. Харкові.

Гуртожиток № 115 по вул. Ньютона в м. Харкові перебував на праві повного господарського відання та балансі Відкритого акціонерного товариства «Харківський домобудівельний комбінат № 1» (далі ВАТ «ХДСК-1»).

В 1989 році ОСОБА_1, як вчителю початкових класів середньої шкоди № 44 Комінтернівського району м. Харкова, на підставі ордеру надано дозвіл на заселення в гуртожиток, що розташований по вулиці Ньютона, буд. № 115 в м. Харкові, без зазначення кімнати (т.1 а.с. 12).

З часу видачі ордеру позивачка постійно проживає в кімнаті № 209 та сплачує комунальні послуги, зареєстрована у цій кімнаті з 25 листопада 2008 року. Постійне проживання ОСОБА_1 в спірній кімнаті підтвердив й відповідач ОСОБА_2 (т.1 а.с. 16, 19)

Рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 07 лютого 2007 року № 39, від 19 серпня 2008 року № 203-14 з числа гуртожитку виключено приміщення 1-3 підїзду у будинку № 115 по вул. Ньютона в м. Харкові, ліквідатор ВАТ «ХДСК-1» зобовязаний закріпити за мешканцями займану ними площу та відкрити особові рахунки у встановленому законом порядку; житлова площа кімнати № 209 в будинку № 115 по вул. Ньютона в м. Харкові була закріплена за ОСОБА_5 (т.1 а.с. 23).

При цьому кімната № 209 в гуртожитку № 115 по вул. Ньютона в м. Харкові не була виключена з переліку гуртожитків. В списку осіб, за якими повинні були закріпити площу, переданому на розгляд районної комісії по житловим справам Виконавчого комітету Комінтернівського району м. Харкова, прізвище ОСОБА_5 було відсутнє.

На підставі розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 11 вересня 2008 року № 4749П2 ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло за реєстраційним № 3-08-294562П2 (т.1 а.с. 25, 22).

За адресою спірної кімнати ОСОБА_5 була зареєстрована з 29 серпня 2008 року по 01 липня 2009 року.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1: визнано недійсним рішення виконкому Комінтернівської районної в м. Харкові ради № 203-14 від 19 серпня 2008 року про визнання ОСОБА_5 наймачем квартири № 209 житловою площею 12,5 кв.м в буд. 115 по вул. Ньютона в м. Харкові; визнано недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 4749 від 11 вересня 2008 року; визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 виданого 11 вересня 2008 року на імя ОСОБА_5 відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (т.1 а.с. 32-48).

08 липня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири № 209 у будинку готельного типу № 115 по вул. Ньютона у м. Харкові, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстровано в реєстрі за № 2149 (т.1 а.с. 27-28). Відповідно до умов договору ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 квартиру № 209 у будинку готельного типу, що розташований у м. Харкові по вул. Ньютона, 115. Продаж квартири вчинено за 77 000 грн. Документом, що підтверджує право приватної власності продавця на відчужувану нею квартиру, є свідоцтво про право власності на житло від 11 вересня 2008 року, реєстраційний № 3-08-294562П2, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економік та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради.

Згідно договору дарування квартири від 15 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстровано в реєстрі за № 6561, ОСОБА_2 подарував своєму синові ОСОБА_3, в інтересах якого діяла його законний представник ОСОБА_7АДРЕСА_3, розташовану по вул. Ньютона, у будинку готельного типу № 115, в м. Харкові. Дар сторони оцінили в сумі 49000 грн. (т.1 а.с.183-185).

Оцінивши подані сторонами докази і встановивши, що розпорядження про приватизацію та свідоцтва на право власності спірної житлової площі визнані недійсними, ОСОБА_1 є наймачем кімнати № 209, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та заперечень відповідача дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції самостійно змінив підстави позову, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Апелянтом не враховано, що підстави позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 175 ЦПК України), і докази, що підтверджують вказані обставини. Крім того, у грудні 2017 року позивач уточнила позовні вимоги з зазначенням обставин обґрунтування позовних вимог.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 385 ЦК України та ч. 1 ст. 65 СК України не залучив до участі у справі іншого співвласника нерухомого майна ОСОБА_7, яка є дружиною відповідача, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Статтею 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Згідно статті 50 ЦПК України позов може бути предявлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:

1) предметом спору є спільні права чи обовязки кількох позивачів або відповідачів;

2) права та обовязки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;

3) предметом спору є однорідні права і обовязки.

За вимогами статей 42, 46, 47 ЦПК України сторонами у справі можуть бути лише фізичні чи юридичні особи, які мають цивільну процесуальну правосуб'єктність.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у якості відповідача зазначила ОСОБА_2, за яким в установленому законом порядку було зареєстровано право власності на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2009 року та підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Під час судового розгляду справи позивач не заявляла клопотання про залучення у якості співвідповідача ОСОБА_7 Аналогічне клопотання не заявлялось і відповідачем по справі ОСОБА_2 Про придбання спірної квартири та її використання в інтересах сім'ї ОСОБА_2 не зазначав та вказане питання не було предметом дослідження.

На час ухвалення оскаржуваного судового рішення у суду не було повноважень з власної ініціативи залучати до участі у справі інших осіб як співвідповідачів.

Крім того, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 звернувся для захисту своїх інтересів та інтересів ОСОБА_3 Доказів того, що ОСОБА_7 уповноважила його представляти її інтереси в суді, матеріали справи не містять.

ОСОБА_7 не позбавлена можливості відповідно до вимог ст. 352 ЦПК України звернутися до Харківського апеляційного суду, якщо вважає, що судовими рішеннями вирішено питання про її права, свободи та інтереси.

Твердження апелянта, що позивачеві ОСОБА_1 відповідно до ордеру надавалась кімната № 165 по вул. Ньютона в будинку № 115 в м. Харкові, у звязку з чим вона не має жодного відношення до квартири № 209, висновків суду не спростовують, оскільки судовими рішеннями по справі № 641/8631/15-ц було встановлено правомірність набуття ОСОБА_1 права користування квартирою № 209 по вул. Ньютона, 115 у м. Харкові. ОСОБА_1 зареєстрована в кімнаті № 209 з 25 листопада 2008 року на підставі спільного рішення Управління освіти адміністрації Комінтернівського району Харківської області та науки від 12 березня 2015 року ОСОБА_1 визнано наймачем зазначеної кімнати (т.1 а.с. 18).

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу було укладено 08 липня 2009 року, а з позовом позивач звернулась у листопаді 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, є необґрунтованими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до статті 261 ЦК України , перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судова колегія вважає, що підстави для відмови у задоволені позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності відсутні, оскільки неправомірна приватизація спірної квартири була встановлена рішенням суду від 15 березня 2017 року, що набрало законної сили 26 вересня 2017 року. Наймачем спірної кімнати ОСОБА_1 було визнано у березні 2015 року. А з дійсним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду в листопаді 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи або містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_9