Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/10660/16-ц

провадження № 61-23446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова у складі судді Погасій О. Ф. від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В., від 15 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 серпня 1998 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 22 серпня 2016 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які постійно проживають разом з нею, та перебувають на її утриманні. Відповідач участі у матеріальному утриманні дітей не бере, домовленості щодо утримання дітей в них нема. В обґрунтування розміру аліментів позивач зазначає, що щомісячний розмір аліментів у сумі 1 200 грн на одну дитину відповідає фактичним витратам на утримання та розвиток дитини та забезпечить мінімальний рівень існування та розвитку дитини.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі по 1 200 грн на кожну дитину, до повноліття дітей.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно, у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 серпня 2016 року і до повноліття дитини, на користь матері дитини ОСОБА_4 У решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем своєї реєстрації разом з позивачем на теперішній час не проживає, а проживає разом з батьком, відповідачем у справі. У справі відсутні докази про нерегулярний дохід відповідача.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач має регулярний, а не мінливий дохід, а тому суд першої інстанції правильно стягнув аліменти у відповідній частці від заробітку відповідача, а не у твердій грошовій сумі.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, порушив принципи диспозитивності, порушив права позивача на аліменти, оскільки вона, звертаючись до суду з цим позовом, просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2016 року.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Неповнолітні діти сторін зареєстровані разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з батьком - ОСОБА_5, а неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з матір'ю - ОСОБА_4

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі.

Таким чином, визначаючи спосіб стягнення аліментів, суд мав перевірити, чи має відповідач нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу одержує в натурі, а також інші обставин, що мають істотне значення.

У справі, що переглядається, суди виходили з того, що відповідач працездатний, джерело доходу та його розмір суду не зазначив. Доказів, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід і частина доходу одержана в натурі суду не надано, а тому відсутні підстави для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Стягуючи аліменти у частці від заробітку відповідача, суд не встановив місце роботи відповідача та розмір його доходу, хоча для з'ясування місця роботи відповідача і його майнового становища позивач двічі, у першій та апеляційній інстанціях, заявляла клопотання про витребування відповідних доказів у державної фіскальної служби у Харківській області, зазначаючи, що у неї є труднощі з наданням цих доказів з огляду на персональний характер такої інформації (а. с. 1, 82, 83).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Всупереч зазначених процесуальних норм, суди не вирішили вказаних клопотань, не сприяли позивачу у наданні цих доказів, за наявності даних про труднощі у їх самостійному наданні, і, не встановивши місце роботи і доходи відповідача, ухвалили рішення про стягнення аліментів у частці від заробітку відповідача.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що у запереченнях на позовну заяву відповідач зазначав, що офіційно не працює, є різноробочим та його дохід залежить від замовлень (а. с. 34), а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач працевлаштований та має регулярний дохід.

Суд апеляційної інстанції, на вказане уваги не звернув, належним чином не перевірив доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта