Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 460/407/14-ц

провадження № 61-37874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Домажирська сільська рада Яворівського району Львівської області, відділ Держгеокадастру у Яворівському районі Львівської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

третя особа - Яворівський районний відділ Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення Яворівського районного суду Львівської області у складі судді Гоцка В. І. від 24 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Савуляка Р. В., від 22 травня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області, відділу Держгеокадастру у Яворівському районі Львівської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Яворівський районний відділ Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про визнання незаконним рішення виконавчого комітету, скасування державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що за будинком АДРЕСА_1 рахувалась земельна ділянка площею 0,21 га для обслуговування житлового будинку, якою до дня смерті користувалась її мати - ОСОБА_6 Зазначене підтверджується записами погосподарської книги.

29 січня 2010 року Яворівський районний суд Львівської області визнав за нею право власності на житловий будинок № 7 за вищевказаною адресою, тому в її користуванні має знаходитись земельна ділянка площею 0,21 га.

Вважала, що суміжний землекористувач ОСОБА_2 знав, що лінія межі в його державному акті, позначена буквами «А» і «Б», накладена на земельну ділянку ОСОБА_6, тому відчужуючи її, а ОСОБА_7 - купуючи, знали такі обставини. Тобто їм було відомо, що площа купленої ділянки становить 0,15 га, а не 0,1946 га. Зазначене також було відомо ОСОБА_8, який отримав спірну земельну ділянку в дар від свого батька - ОСОБА_3, тому вони не можуть вважатись добросовісними набувачами, оскільки знали, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати земельну ділянку розміром 0,04 га, якою на законних підставах користувалась ОСОБА_6

Також зазначала, що Домажирівським сільським головою та працівниками управління Держкомзему у Яворівському районі Львівської області не вівся контроль за виготовленням технічної документації з підготовки та видачі державних актів на право приватної власності на землю ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки у відділі Держземагенства в Яворівському районі Львівської області немає технічної документації на виготовлення державного акта на ім'я ОСОБА_2

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконним рішення виконавчого комітету Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 15 листопада 1993 року № 104 «Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства в селах Домажирської сільської ради» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1946 га у с. Домажир Яворівського району Львівської області; скасувати державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1946 га, виданий 04 серпня 1998 року на ім'я ОСОБА_2, та державну реєстрацію права власності за ним на земельну ділянку площею 0,1946 га; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1946 га, укладений 11 липня 2007 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3; скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1946 га, виданий 13 лютого 2008 року на ім'я ОСОБА_3., та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3. на земельну ділянку площею 0,1946 га; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1946 га, укладений 12 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_13.; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 30 грудня 2011 року, виданий на ім'я ОСОБА_13, та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1946 га; зобов'язати відділ Держгеокадастру в Яворівському районі Львівської області скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_13 на земельну ділянку площею 0,1946 га на території с. Домажир Яворівського району Львівської області; зобов'язати Домажирську сільську раду Яворівського району Львівської області та відділ Держгеокадастру в Яворівському районі Львівської області відновити межу між земельними ділянками її та ОСОБА_13 відповідно до протоколу від 22 березня 2012 року та схеми до нього виїзного засідання комісії з питань розгляду заяв Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 15 листопада 1993 року № 104 «Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства в селах Домажирської сільської ради» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1946 га ус. Домажир Яворівського району Львівської області.

Скасовано як незаконний державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, номер не присвоювався, виданий 04 серпня 1998 року на ім'я ОСОБА_2, зареєстрований за № 1471 у книзі реєестрації Державних актів на право приватної власності на землю Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області, підписаний головою Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області Рондяком І. В. Відповідно до цього акту ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1946 га.

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1946 га, розташовану у с. Домажир Яворівського району Львівської області, яку, ніби-то рішенням виконавчого комітету цієї ж ради від 15 листопада 1993 року № 104, передано у приватну власність ОСОБА_2 та 04 серпня 1998 року за № 1471 у книзі реєестрації Державних актів на право приватної власності на землю зареєстровано державний акт серії НОМЕР_1, номер не присвоювався, на право приватної власності на цю землю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 777, відповідно до якого ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1946 га, розташовану у с. Домажир Яворівського району Львівської області.

Скасовано як незаконний державний акт серія НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1946 га, розташовану у с. Домажир Яворівського району Львівської області, виданий 13 лютого 2008 року ОСОБА_3

Скасовано як незаконну державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1946 га, розташовану у с. Домажир Яворівського району Львівської області.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 12 серпня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Папайло Н. Є., зареєстрований в реєстрі за № 2071, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території с. Домажир Яворівського району Львівської області, площею 0,1946 га.

Скасовано як незаконний державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 30 грудня 2011 року, виданий на ім'я ОСОБА_4, яка розташована у с. Домажир Яворівського району Львівської області.

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1946 га, розташовану у с. Домажир Яворівського району Львівської області, яку 12 серпня 2010 року ОСОБА_3 подарував своєму синові ОСОБА_4 та яка вказана у державному акті на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 30 грудня 2011 року, виданому на ім'я ОСОБА_4

Зобов'язано відділ Держгеокадастру в Яворівському районі Львівської області скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1946 га на території с. Домажир Яворівського району Львівської області, що зафіксовано у державному акті на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 30 грудня 2011 року.

Зобов'язано Домажирську сільську раду Яворівського району Львівської області та відділ Держгеокадастру в Яворівському районі Львівської області відновити межу між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до протоколу від 22 березня 2012 року та схеми до нього виїзного засідання комісії з питань розгляду заяв Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Додатковим рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2017 року стягнуто солідарно з Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області, відділу Держгеокадастру у Яворівському районі Львівської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 229,40 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що у 1993 році відповідачу ОСОБА_2 земельна в розмірі 0,1946 га не надавалася, при цьому вилучення земельної ділянки у ОСОБА_6 та передача її ОСОБА_2 не проводилася, однак не зважаючи на рішення виконавчого комітету Яворівської районної ради депутатів трудящих від 17 лютого 1983 року № 51, яким ОСОБА_2 відведено земельну ділянку площею 0,10 га під забудову житлового будинку та господарських будівель у с. Домажир Яворівського району Львівської області та рішення виконавчого комітету Домажирської сільської сільської ради Яворівського району «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» від 18 листопада 1996 року № 141, яким розмір визначеної земельної ділянки збільшено до 0,15 га, останній 11 липня 2007 року, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1946 га. Таким чином, площа земельної ділянки ОСОБА_4, яку він отримав у дар від ОСОБА_3 згідно з договором дарування земельної ділянки від 12 серпня 2010 року, накладається на площу земельної ділянки ОСОБА_1, якою її сім'я користується з 1972 року. Площа накладання земельних ділянок орієнтовно становить 0,0446 га і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є добросовісними набувачами, оскільки знали, що відповідач ОСОБА_2 не вправі був відчужувати земельну ділянку розміром 0,0446 га, якою на законних підставах володіла та користувалася до смерті ОСОБА_6, а потім - ОСОБА_1

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що відповідно до протоколу виїзного засідання комісії з питань розгляду заяв від 22 березня 2012 року площа земельної ділянки ОСОБА_12, на яку накладається площа згідно з державним актом ОСОБА_4, орієнтовно становить 0,0446 га. Обраний позивачем спосіб захисту, а саме зобов'язати Домажирську сільську раду Яворівського району Львівської області та відділ Держгеокадастру в Яворівському районі Львівської області відновити межу між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до протоколу від 22 березня 2012 року та схеми до нього може вважатись ефективним та забезпечити поновлення порушеного права ОСОБА_12

У решті апеляційний суд повністю погодився з висновком районного суду.

У червні 2018 рокуОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди застосували до спірних правовідносин положення норми частини другої статті 120 ЗК України та частини першої статті 377 ЦК України в редакції Закону України № 1702-VІ від 05 листопада 2009 року, які ще не діяли на час смерті ОСОБА_6, тобто не підлягали до застосування, та не застосували положення пункту 6 постанови Верховної Ради Української РСР «Про земельну реформу», у редакції, що діяла на момент виникнення такого права у ОСОБА_2 - 04 серпня 1998 року, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень.

Разом з тим відсутність технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2 у відділі Держземагентства в Яворівському районі Львівської області не може бути підставою для позбавлення права власності відповідача ОСОБА_4 на неї.

При цьому суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень не вирішили питання виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування ОСОБА_4 як колишньому добросовісному власникові, чим порушено принцип «належного урядування».

Також відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, тому договори купівлі-продажу та дарування, які укладені після отримання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2, визнанню недійсними не підлягають, і як наслідок, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України судові рішення у цій частині підлягають скасуванню.

Крім того, судами скасовано реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку повністю, чим позбавлено ОСОБА_4 права власності на ту частину земельної ділянки, на яку позивач жодним чином не претендує. Більше того, у результаті скасування реєстрації права ОСОБА_4 на всю земельну ділянку, у силу вимог частини першої статті 79 ЗК України неможливо буде виконати рішення суду в частині відновлення меж між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_4, оскільки останній позбавлений права власності на земельну ділянку.

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Також зазначала, що площа земельної ділянки ОСОБА_4, яку він отримав у дар від ОСОБА_3, згідно з договором дарування земельної ділянки від 12 серпня 2010 року, накладається на її земельну ділянку, якою її сім'я користується з 1972 року відповідно до записів погосподарської книги 1971-1973 pоків, орієнтовно становить 0,0446 га, що підтверджується і огорожею на місці. Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_13, які знали, що завідомо незаконно придбають у власність частину земельної ділянки площею 0,0446 га, яка була в її користуванні, не були добросовісними набувачами, оскільки знали, що відповідач ОСОБА_2 не вправі був відчужувати земельну ділянку розміром 0,0446 га, якою на законних підставах володіла та користувалася до смерті ОСОБА_6, а в подальшому вона.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що у 1918 році побудований будинок АДРЕСА_1, в якому проживала ОСОБА_6, дочкою якої є ОСОБА_1

Згідноіз записами погосподарської книги № 1 за 1971-1973 року ОСОБА_6 проживала з 22 листопада 1972 року у господарстві АДРЕСА_2 та користувалася земельною ділянкою площею 0,21 га.

20 серпня 1986 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким будинок АДРЕСА_1 заповіла позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 29 січня 2010 року визнано за позивачем ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 03 грудня 2012 року № 527 згідно з інвентаризацією присадибних ділянок 1992 року за будинком АДРЕСА_1 рахувалася земельна ділянка площею 0,21 га для обслуговування житлового будинку.

Також згідно з рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ради депутатів трудящих від 17 лютого 1983 року № 51 ОСОБА_2 відведено земельну ділянку площею 0,10 га під забудову житлового будинку та господарських будівель у с. Домажир Яворівського району Львівської області, що підтверджується копією акту виносу в натурі меж земельної ділянки від 25 жовтня 1983 року. Рішенням виконавчого комітету Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» від 18 листопада 1996 року № 141 зазначену земельну ділянку збільшено до 0,15 га та передано у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку. У подальшому сільською радою рішення про збільшення розміру земельної ділянки ОСОБА_2 не приймалося.

Згідно з державним актом від 04 серпня 1998 року на підставі рішення Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 15 листопада 1993 року № 104 ОСОБА_2 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1946 га у межах відповідно до плану для обслуговування житлового будинку.

У рішенні виконавчого комітету Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 15 листопада 1993 року № 104 «Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства в селах Домажирської сільської ради» зазначено, що ці земельні ділянки передаються громадянам відповідно до списку, який додається.

Згідноз довідкою архівного відділу Яворівської районної державної адміністрації Львівської області від 17 січня 2014 року № 2 при рішенні виконавчого комітету Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 15 листопада 1993 року № 104 відсутній додаток із списком громадян.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 липня 2007 року ОСОБА_2 продав земельну ділянку площею 0,1946 га, що розташована у с. Домажир Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області, ОСОБА_3

03 лютого 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1946 га.

На підставі договору дарування земельної ділянки від 12 серпня 2010 року ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1946 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території с. Домажир Яворівського району Львівської області. 30 грудня 2011 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

22 березня 2012 року комісією з питань розгляду заяв Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області зафіксовано, що належна на праві власності ОСОБА_4 земельна ділянка накладається на площу земельної ділянки ОСОБА_1, площа накладення земельної ділянки орієнтовно становить 0,0446 га. (а.с. 37-38 т. 1).

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною першою статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоповерхового), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, ОСОБА_1 має право на користування земельною ділянкою площею 0,21 га, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 на тих самих умовах, що і її спадкодавець - ОСОБА_6

Також судом установлено, що у відділі Держземагенства в Яворівському районі Львівської області немає ні технічної документації на виготовлення державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_2, ні самого акта, про що вказано у супровідному листі від 22 жовтня 2013 року за підписом начальника відділу.

Таким чином, у 1993 році відповідачу ОСОБА_2 земельна у розмірі 0,1946 га не надавалася, тому підстав для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку у такому розмірі не було.

Згідно з частиноюп'ятою статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Отже, спірну земельну ділянку спочатку потрібно було вилучити у встановленому законом порядку у землекористувача, позивача, а потім вирішувати питання про надання її іншим особам.

При цьому вилучення частини земельної ділянки у ОСОБА_6 та передача її ОСОБА_2 не проводилась, доказів на підтвердження своїх заперечень відповідач суду не надав, що є його процесуальним обов'язком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, статей 12, 81 ЦПК України.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України).

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області № 104 від 15 листопада 1993 року «Про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства в селах Домажирської сільської ради» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1946 га в с. Домажир Яворівського району Львівської області, і відповідно про визнання незаконним державного акта на право приватної власності на землю, виданого 04 серпня 1998 року на ім'я ОСОБА_2, та скасування державної реєстрації права власності за останнім на вказану земельну ділянку.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Разом з тим особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як із зобов'язально-правовим способом захисту (позовом про визнання відповідного правочину недійсним (статті 215-235 ЦК України), так і з речово-правовим способом захисту права (позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації).

Відповідно до статті387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, тому належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у даній ситуації є зобов'язально-правовий, а саме визнання правочинів купівлі-продажу недійсними.

Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року, стаття 89 ЦК України), вірно застосувавши положення статей 21, 203, 215, 216, 377 ЦК України, частини другої статті 120 ЗК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним та забезпечить поновлення ОСОБА_1 порушеного відповідачем права.

Ураховуючи викладене, посилання касаційної скарги на положення статті 388 ЦК України про те, що власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом,є безпідставним.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що перехід права власності на жилий будинок, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою, оскільки частиною першою статті 30 ЗК України (1990 року) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення (аналогічна норма міститься і у частині першій статті 120 нині діючого ЗК України).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк