Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 382/878/15-ц

провадження № 61-34936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «ДДМ ЕСТЕЙТ», реєстраційна служба Яготинського районного управління юстиції Київської області,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко Василь Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДДМ ЕСТЕЙТ» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року у складі судді Литвин Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Ігнатченко Н. В., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк»), ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «ДДМ ЕСТЕЙТ» (далі - ТОВ «ДДМ ЕСТЕЙТ»), реєстраційної служби Яготинського районного управління юстиції Київської області, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко В. В., про визнання договорів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію та про внесення змін до запису державного реєстру.

Свої вимоги мотивувала тим, що 13 травня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (далі - ЗАТ «ПроКредит Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та нею було укладено рамкову угоду № 2367, за умовами якої банк зобов'язаний був кредитувати позичальника на умовах цієї угоди та кредитних договорів.

З метою належного виконання зобов'язання між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 19 травня 2005 року, за умовами якого в іпотеку передана належна їй нежитлова будівля, магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», площею 74 кв.м.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 06 червня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки на суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями в розмірі 2 028 146,30 грн та суму судового збору в розмірі 3 654 грн шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, з початковою вартістю, що буде встановлено суб'єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження.

24 грудня 2014 року між банком і ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги за вказаним іпотечним договором та заміну сторони у зобов'язаннях, за яким банк передав новому кредитору ОСОБА_5 частину права вимоги із загальної суми заборгованості, визначеної вказаним вище судовим рішенням, у фіксованому розмірі 310 000 грн, а ОСОБА_5 став кредитором виключно на вказану суму.

06 березня 2015 року реєстраційною службою Яготинського районного управління юстиції Київської області було проведено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_5 за відсутності у останнього правовстановлюючих документів на магазин.

16 березня 2015 року державним реєстратором до цього запису були внесені зміни про збільшення площі магазину з 74 кв. м до 117,4 кв.м.

19 березня 2015 року між ОСОБА_5, як продавцем, та ТОВ «ДДМ ЕСТЕЙТ», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу вказаного магазину.

Позивач вказала, що договори, укладені 24 грудня 2014 року та 19 березня 2015 року без її відома, як власника нежитлової будівлі, порушують її права.

Крім того, внаслідок уступки права вимоги ОСОБА_5 відбулась фактична заміна стягувача на стадії виконання судового рішення, що не передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Позивач, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором та заміну сторони у зобов'язаннях від 24 грудня 2014 року, застосувати наслідки його недійсності, визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 березня 2015 року, застосувати наслідки недійсності цього договору шляхом повернення кожною стороною іншій стороні всього одержаного майна за недійсним договором, скасувати рішення про державну реєстрацію спірного нерухомого майна за ОСОБА_5 та збільшення площі приміщення магазину.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 і ТОВ «ДДМ ЕСТЕЙТ», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В. В., зареєстрований в реєстрі № 589, скасовано державну реєстрацію даного договору.

Скасовано рішення про державну реєстрацію № 19856374 від 06 березня 2015 року, проведену державним реєстратором КозинецьС. С., щодо державної реєстрації нежитлової будівлі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований в АДРЕСА_1, за ОСОБА_5, номер запису про право власності 8975723.

Скасовано рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 20010687 від 16 березня 2015 року, проведену державним реєстратором Козинець С. С., щодо державної реєстрації нежитлової будівлі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований в АДРЕСА_1, за ОСОБА_5, номер запису про право власності 8975723.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «ДДМ ЕСТЕЙТ» придбало магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», який був зареєстрований за продавцем ОСОБА_5 без законних підстав, а також був об'єктом нерухомості з елементами самочинного будівництва, тому договір купівлі-продажу від 19 березня 2015 року підлягає визнанню недійсним. Разом з тим, суд виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсним договору про відступлення права за іпотечним договором та заміну сторони у зобов'язанні від 24 грудня 2014 року, оскільки цей договір не передбачав переходу права власності на предмет іпотеки і не стосувався безпосередньо прав та обов'язків позивача.

Скасовуючи рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_5, суд виходив з того, що реєстратор не мав законних підстав для вчинення такої дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у ОСОБА_5 на це майно та зареєстрував право на самочинне будівництво.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року відхилені апеляційні скарги ТОВ «ДДМ ЕСТЕЙТ» та ОСОБА_5, рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення порушує права позивача, оскільки продавець за цим договором не набув права власності на цей об'єкт у встановленому законом порядку. Державний реєстратор в порушення вимог закону зареєстрував самочинне будівництво.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ДДМ ЕСТЕЙТ», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині вирішення спору щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 березня 2015 року та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до умов договору про відступлення права вимоги, право вибору задоволення вимог, зокрема шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки, належало саме новому кредитору ОСОБА_5, тому висновки судів про неправомірне укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу магазину без відома попереднього його власника, позивача у справі, є необґрунтованим та не можуть бути правовою підставою для визнання недійсним цього договору. Законодавством передбачена можливість державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Матеріали справи не містять доказів самочинної добудови спірного нежитлового приміщення.

В частині вирішення інших позовних вимог судові рішення не оскаржуються і тому в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу сторони не подали.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що у приватній власності ОСОБА_4 перебувала нежитлова будівля магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташована за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку виникло на підставі свідоцтва від 01 березня 2005 року, виданого виконавчим комітетом Яготинської міської ради.

13 травня 2005 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», і ОСОБА_4 укладено рамкову угоду № 2367, згідно з якою банк зобов'язаний кредитувати позичальника на умовах цієї угоди та кредитних договорів (а.с. 10, т.1).

З метою забезпечення кредитних зобов'язань за рамковою угодою та укладеними в її межах кредитними договорами між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 19 травня 2005 року, за умовами якого остання передала в іпотеку спірну нежитлову будівлю, магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», площею 74 кв.м.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 06 червня 2014 року у справі за позовом ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_4 звернуто стягнення на предмет іпотеки, спірну нежитлову будівлю, на суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями в розмірі 2 028 146,30 грн та суму судового збору в розмірі 3 654 грн.

Цим судовим рішенням також встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах, з початковою вартістю, що буде встановлено суб'єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження.

24 грудня 2014 року між банком і ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором та заміну сторони у зобов'язаннях, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В. В., зареєстрований в реєстрі № 4495.

Відповідно до пункту 2 цього договору банк передав новому кредитору ОСОБА_5 частину права вимоги із загальної заборгованості, визначеної рішенням суду у справі № 382/849/14-ц, у фіксованому розмірі 310 000 грн, а ОСОБА_5 став кредитором виключно на вказану суму.

Пунктом 3 цього ж договору передбачено, що первісний кредитор (тобто банк) передає, а новий кредитор (ОСОБА_5.) приймає усі права за іпотечним договором від 19 травня 2005 року. При цьому, пунктом 3.3. цього договору вартість предмета іпотеки, тобто спірної нежитлової будівлі, визначена сторонами договору в сумі 84 083 грн.

06 березня 2015 року реєстраційною службою Яготинського районного управління юстиції Київської області було проведено державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 74 кв.м.

16 березня 2015 року до цього запису внесено зміни щодо збільшення площі магазину з 74 кв.м до 117,4 кв.м.

19 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ТОВ «ДДМ ЕСТЕЙТ» укладено договір купівлі-продажу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В. В., зареєстрований в реєстрі № 589 (далі - договір від 19 березня 2015 року).

Ухвалюючи рішення про визнання цього договору недійсним, суд виходив з того, що ОСОБА_5 не набув у встановленому законом порядку право власності на магазин, тому не мав права його продавати будь-кому.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, ОСОБА_5 стверджував, що нежитлова будівля приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» площею 117,4 кв.м належить йому на підставі договору про уступку права вимоги, відступлення права за іпотечним договором та заміну сторони у зобов'язаннях від 24 грудня 2014 року (пункт 1.2. договору).

Однак відповідно до умов договору про уступку права вимоги, відступлення права за іпотечним договором та заміну сторони у зобов'язаннях ОСОБА_5 придбав у банка не право власності на спірний магазин, а частину права вимоги банка до ОСОБА_4 на суму 310 000 грн та став іпотекодержателем приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» (пункт 2.3. договору).

Згідно із положеннями статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, ОСОБА_5 отримав права кредитора на суму 310 000 грн та іпотекодержателя магазину в обсязі і на умовах, що існували у банку станом на 24 грудня 2014 року.

Разом з тим банк не мав права задовольняти свої права як іпотекодержателя шляхом визнання за собою права власності на предмет іпотеки, оскільки це не було передбачено умовами договору іпотеки, укладеному 19 травня 2005 року між банком і ОСОБА_4. (пункт 5.2. договору), отже таке право не могло перейти до нового кредитора і іпотекодержателя ОСОБА_5

Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 5.2. договору іпотеки від 19 травня 2005 року звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись за вибором іпотекодержателя як шляхом позасудового врегулювання, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду.

Отже, договір про відступлення права вимоги та іпотечний договір не є правовими підставами для виникнення у ОСОБА_5 права власності на це майно та його реєстрацію.

Доводи касаційної скарги щодо правомірності державної реєстрації права власності на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором є безпідставними, оскільки така можливість не передбачена договором іпотеки. Разом з тим, обґрунтованим є висновок судів, про те, що договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором та заміну сторони у зобов'язанні не передбачав перехід права власності на предмет іпотеки, а лише уступку права вимоги за договором іпотеки та рамковою угодою.

Отже, задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення порушує права позивача, оскільки продавець за цим договором, ОСОБА_5, не набув права власності на цей об'єкт у встановленому законом порядку.

Крім того, на час придбання ОСОБА_5 права вимоги за договором від 24 грудня 2014 року, він погодився з тим, що придбає право вимоги за кредитним договором на суму 310 000 грн, забезпечене іпотечним договором, у якому право банку як іпотекодержателя захищено у спосіб, визначений рішенням Яготинського районного суду Київської області від 06 червня 2014 року, зокрема зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах.

За таких обставин, застосувати інший спосіб задоволення своїх вимог, як іпотекодержателя, ОСОБА_5 не мав права, оскільки первісний кредитор, ПАТ «ПроКредитБанк», звернувшись до суду за захистом своїх прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до пункту 5.2. договору іпотеки від 19 травня 2005 року реалізував своє право на задоволення вимог іпотекодержателя саме у такий спосіб.

Доводи касаційної скарги про те, що первісним кредитором не було вжито заходів до виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому новий кредитор має право обрати інший спосіб задоволення вимог, зокрема шляхом продажу майна від свого імені, є безпідставними, оскільки суперечать пункту 5.2. договору іпотеки, який передбачає застосування один із можливих способів задоволення вимог іпотекодержателя, але не застосування одночасно двох способів.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 10 травня 2017 року зупинено виконання рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цих судових рішень, їх виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ДДМ ЕСТЕЙТ» залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк