Постанова

Іменем України

17 липня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/2383/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів - Махлай Л.Д., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря - Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва

у складі судді Виниченко Л.М.

від 20 грудня 2017 року

у справі № 755/244/17

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Захарченка Сергія Михайловича,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

про встановлення факту, визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2016 року ОСОБА_1, посилаючись на порушення відповідачами його права на спадкування за законом за правом представлення після померлого рідного дідуся ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про встановлення факту, визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним та визнання права власності на неї.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнення обставин, обґрунтовував тим, що підписаний ОСОБА_5 договір дарування оспорюваної квартири від 12 листопада 2003 року не відповідав його внутрішній волі на безоплатну передачу у власність квартири відповідачці ОСОБА_2

Вказав, що на час укладення оспорюваного правочину його дід був людиною похилого віку, мав тяжкі хвороби й за станом здоров'я потребував стороннього догляду. Укладенню договору передували тяжкі для нього обставини, а саме перенесений інфаркт у віці 76 років та перебування на стаціонарному лікуванні у медичному закладі в реанімаційному відділенні.

Вважав, що оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних умовах, які зазначено у договорі дарування, а саме, за умовами договору дідусь передавав відповідачці ОСОБА_2 у власність квартиру, яка була єдиним житлом на той час, а остання взяла лише на себе зобов'язання за власний рахунок здійснювати експлуатацію та ремонт квартири, і брати участь у відшкодуванні витрат, пов'язаних з технічним обслуговуванням прибудинкової території, що є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 зазначив, що в 2004 році ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_6, який помер через декілька днів після отримання квартири в дарунок. Після смерті ОСОБА_6 квартиру в спадщину отримала його дружина ОСОБА_7, яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2005 відчужила квартиру ОСОБА_3

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 передав спірну квартиру в іпотеку на забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та доказам, наданих позивачем.

В обґрунтування апеляційної скраги вказував на те, що при розгляді справи судом порушено процесуальне законодавство у питаннях обов'язків судді.

Ухвалюючи рішення, суд не надав належної оцінки доказам, які підтверджують факт укладання оспорюваного договору під впливом тяжких для ОСОБА_5 обставин та на вкрай невигідних умовах. Судом першої інстанції незаконно відмовлено в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Судом не враховано, що в матеріалах справи містяться докази, а саме судове рішення у кримінальній справі, яким встановлено обставини незгоди ОСОБА_5 з відчуженням у нього квартири та визнання права власності на неї за іншими особами, зокрема за ОСОБА_2, та в подальшому за ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Посилаючись на поважність причини тривалого незвернення до суду з позовом за захистом порушенного права зазначав, що у зв'язку з обставинами непереборної сили він тривалий час не міг звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права, а саме проти нього неодноразово порушувалися кримінальні справи, які є сфальсифікованими, та було незаконно застосовано до нього госпіталізацію до психіатричного закладу, в якому він тривалий час перебував.

Однак судом, в порушення норм процесуального права, не враховано цих обставин та не вирішено його клопотання про поновлення строку на звернення з позовом про визнання правочину недійсним.

За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2017 та задовольнити позов у повному обсязі.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач - ПН КМН Захарченко С.М., належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - ПАТ «УкрСиббанк», належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися.

Судом вжито всіх можливих заходів щодо неодноразового повідомлення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про час, дату та місце розгляду справи за місцем реєстрації. Однак за вказаними адресами останні судові повістки не отримують.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 за останньою відомою суду адресою зареєстрованою не значиться.

За відомостями поштового відділення ОСОБА_3 (останній власник спірної квартири) за місцем реєстрації не проживає

Місце перебування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду не відоме.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 колегію суддів враховано вказівки, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України», щодо дотримання розумного строку для судового провадження.

У зв'язку з тим, що місце перебування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду невідоме, останніх викликано в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

За обставин коли відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе, відповідно до ст. 371, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, належала ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва 18.11.1997 (т. 1, а.с. 76-77).

За життя ОСОБА_5 мав ряд тяжких хронічних захворювань, які згідно виписки з історії хвороби останнього перебували в стадії прогресуючої течії, зумовлюючи тим самим важкий фізичний, психологічний та психічний стан здоров'я ОСОБА_5

З матеріалів справи також вбачається, а саме з виписки історії хвороби ОСОБА_5 з Київської міської клінічної лікарні № 1, що ОСОБА_5 у віці 76 років мав велико-вогнещевий інфаркт міокарда, який стався 08.03.2003, у зв'язку з чим він перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні реанімації.

12 листопада 2003 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1 (далі - Договір), за умовами якого дарувальник подарував належну йому на праві власності, а обдарована прийняла в дар, спірну квартиру (т. 2, а.с. 45).

На час укладення договору дарування єдиним доходом ОСОБА_5 була пенсія і він проживав у спірній однокімнатній квартирі, яка була його єдиним житлом, в якому був зареєстрованим та проживав до моменту смерті.

23 серпня 2004 року ОСОБА_5 склав просте письмове розпорядження, що міститься в матеріалах справи, щодо переходу, після його смерті, у власність онука ОСОБА_1 спірної квартири. В цьому розпорядженні висловив свою незгоду щодо переходу у власність квартири іншім особам та вказав, що у звязку з тяжким матеріальним становищем, ним було прийнято пропозицію ОСОБА_2, з якою познайомився на базарі, та бачився декілька разів, про надання частини квартири в оренду, однак остання в квартиру так і не вселилася (т. 2, а.с. 116-117).

Судовим рішення у кримінальній справі, а саме постановою Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2005 року встановлено, що після укладення договору дарування ОСОБА_5 проживав у спірній квартирі та особисто ніс витрати по її утриманню. У зв'язку з тяжким матеріальним становищем частину квартири здавав в оренду ОСОБА_9 Вважав, що після його смерті квартира перейде у власність онука ОСОБА_1, на що була його воля (т. 1, а.с. 199-204).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер (т. 1, а.с. 7).

Позивач є сином доньки померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_10 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5), яка згідно Свідоцтва про смерть від 18.08.1997, виданого Відділом реєстрації актів громадського стану Печерського району м. Києва, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому, відповідно до вимог ст. 1266 ЦК України, є спадкоємцем по закону за правом представлення.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 серпня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір дарування спірної квартири. Через декілька місяців після отримання в дар квартири ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 спірна квартира перейшла у власність його спадкоємця - дружини ОСОБА_7

12 вересня 2005 року ОСОБА_7 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3, за укладеним між ними договором купівлі-продажу.

ОСОБА_3 передав спірну квартиру в іпотеку АКІБ «УкрСіббанк» на виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовних вимог, у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним з підстав, на які посилається позивач.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до такого висновку суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що оспорюваний правочин укладено до 1 січня 2005 року, та застосував закон, а саме ст. 233, 717 ЦК України, який не підлягав застосуванню.

На підставі ч. 2 ст. 376 ЦПК України, у зв'язку з застосуванням судом закону, який не підлягав застосуванню та незастосуванням закону, який підлягав застосуванню, судове рішення, що оскаржується підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Оскільки позивач оспорював договір дарування від 12 листопада 2003 року, правовідносини, що виникли між сторонами мають бути врегульовані за нормами ЦК України в редакції Закону від 1963 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування, недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, перевіривши наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що угода, укладена 12.11.2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не відповідає вимогам закону.

При цьому, колегія суддів вважає доведеними позивачем обставини, що укладенню оспорюваної угоди передували тяжкі для ОСОБА_5 обставини, оскільки останній був людиною похилого віку (76 років), мав тяжкі захворювання, отримував пенсію за рахунок якої утримував себе та єдине житло, в якому залишився проживати і після укладення договору дарування.

Також колегія суддів вважає, що передача у власність ОСОБА_2 за рахунок здійснення нею витрат на утримання квартири та прибудинкової території була вкрай невигідною для ОСОБА_5

Однак позовні вимоги позивача про визнання факту того, що Договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 листопада 2003 року укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах не підлягають задоволенню, оскільки встановлення фактичних обставин справи, на підставі наданих сторонами доказів, лише забезпечують розгляд справи по суті та не є самостійним способом захисту порушеного права.

Також, є необґрунтованими доводи позивача про наявність підстав визнання угоди недійсною за ст. 233 ЦК України, оскільки оспорюваний договір дарування укладено до 1 січня 2005 року, тому дана норма на спірні правовідносини не поширюється.

Разом з тим, колегія суддів, виходячи з обґрунтувань, викладених позивачем в заяві про уточнення обставин позову, а саме, що майно спадкодавця ОСОБА_5 вибуло з його власності поза межами волі на безоплатну передачу у власність відповідачці ОСОБА_2 спірної квартири, вважає, що позов в частині визнання договору дарування недійсним підлягає задоволенню.

Так, згідно ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Аналіз наведеної норм матеріального права приводить до висновку, що при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб), відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного, та без будь-яких взятих обдарованим на себе умов вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що оспорюваний договір дарування укладено за умови, а саме ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання здійснювати за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири, а також брати участь у відшкодуванні витрат, пов'язаних з технічним обслуговуванням прибудинкової території (т. 1, а.с. 72).

Встановлений судом факт зазначення у договорі дарування умов, а саме взяття відповідачкою ОСОБА_2 зобов'язань, свідчить про відсутність у ОСОБА_5 під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого та помилку дарувальника в правовій природі правочину.

Про відсутність у ОСОБА_5 під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідачці ОСОБА_2 також свідчать встановлені судом обставини, які підтверджуються письмовими у справі доказами, що ОСОБА_5, людина похилого віку, після укладення договору дарування залишився проживати у спірній квартирі, яка була його єдиним житлом, та особисто ніс витрати по її утриманню. З метою отримання коштів, частину квартири тимчасово здавав в оренду. У простому письмовому розпорядженні ОСОБА_5 не визнав безоплатного переходу у власність ОСОБА_11 квартири та висловив свою волю на перехід цієї квартири у спадок онуку ОСОБА_1 ОСОБА_2 після укладення договору в квартиру не вселялася, витрат по її утриманню не несла. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_5 був юридично обізнаний щодо правової природи укладеного правочину. Разом з тим, нотаріус, посвідчуючи договір дарування, мав би роз'яснити дарувальнику, що укладення такого договору під умовою не допускається.

Оскільки передача квартири у дар за умови здійснення витрат, пов'язаних з ремонтом та утриманням майна і прибудинкової території, суперечить вимогам ст. 243 ЦК УРСР, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню.

До такого висновку колегія суддів дійшла керуючись загальними засадами цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру, то вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в 2004 році ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_6, який помер через декілька днів після отримання квартири в дарунок. Після смерті ОСОБА_6 квартиру в спадщину отримала його дружина ОСОБА_7, яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2005 відчужила квартиру ОСОБА_3

Оскільки спірна квартира належить ОСОБА_3 на підставі правочину, укладеного після 1 січня 2005 року, то застосуванню підлягають норми ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Щодо доводів апеляційної скарги про не розгляд судом першої інстанції клопотання про поновлення строку на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним колегія суддів вважає зазначити наступне.

У разі встановлення судом обставин порушеного права позивача, та за умови подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд поновлює строк на звернення до суду з позовом за наявності доказів, які підтверджують поважні причини такого пропуску строку.

За обставин, коли відповідачі не зверталися до суду із з заявами про застосування строку позовної давності відсутні умови для вирішення судом питання про поновлення строку на звернення до суду з позовом.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Беручи до уваги, що позов задоволено частково, а також те, що за позовну вимогу про визнання договору дарування недійсним, при зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. (позовна вимога немайнового характеру) та 826,80 грн. за подання апеляційної скарги, що разом становить 1378 грн., вказана сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Захарченка Сергія Михайловича, третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про встановлення факту, визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 12 листопада 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЗахарченкомСергієм Михайловичем.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року.

Головуючий: О.Ф. Мазурик

Судді: Л.Д. Махлай

Т.О. Невідома