Справа № 216/5980/13-ц
Провадження № 2/216/3/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.09.2018 м.Кривий Ріг

Дніпропетровська область

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Онопченка Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Нестеренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 8 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який у подальшому уточнив, зазначаючи, що 01 квітня 2007 року померла його мати, ОСОБА_3. 08 листопада 2011 року помер його батько, ОСОБА_4. Спадкодавцю ОСОБА_3 на момент смерті належав житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Волховська, 15. ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3, оскільки на момент її смерті був зареєстрований і проживав разом з померлою, однак отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати право власності на вказаний будинок не встиг у звязку з хворобою та смертю. Відповідно до ст. 1261 ЦК України та згідно з рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 08 листопада 2011 року. Спадкоємці за заповітом після смерті ОСОБА_4 відсутні.

Згідно із довідкою голови квартального комітету № 35 виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради від 29 квітня 2013 року на момент смерті ОСОБА_4 проживав і був зареєстрований у спірному будинку один.

03 липня 2013 року постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарчими будівлями під номером 15 на вулиці Волховській у місті Кривому розі Дніпропетровської області, а саме: житловий будинок «А-1» з верандою «а-1» загальною площею 57,1 кв. м, літню кухню «Б» загальною площею 24,8 кв. м, вбиральню «В» загальною площею 1,3 кв. м, гараж «Г» загальною площею 27,9 кв. м, лазню «Д» загальною площею 9,8 кв. м, сарай «Е» загальною площею 11,1 кв. м, водоколонку «І», замощення «ІІ», огорожу «1, 2», в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 08 листопада 2011 року.

У листопаді 2013 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, який у подальшому уточнив і остаточно просив встановити факт його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та визнати за ним право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом.

У судове засідання 03 вересня 2018 року позивач та його представник ОСОБА_5 не зявились, про день, час і місце якого були повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він просив провести це засідання за його та позивача відсутності, вони позов підтримують і просять його задовольнити.

У судове засідання 03 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 третій раз поспіль не зявились, про день, час і місце цього та попередніх судових засідань були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

За таких обставин ухвалою суду від 03 вересня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у звязку з черговою неявкою позивача та його представника в судове засідання без поважних причин.

Згідно із правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п. п. 66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «…сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції…».

З огляду на наведене суд дійшов висновку про можливість і необхідність розгляду справи за відсутності сторін та їхніх представників на підставі наявних у справі доказів з урахуванням попередньо наданих ними пояснень.

Таким чином, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків, зясувавши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, давши відповідну правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2014 року було витребувано відповідні докази в справі (том № 1, а.с. 138).

Ухвалою суду від 02 грудня 2014 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (том № 1, а.с. 186).

Ухвалою суду від 09 листопада 2015 року провадження у справі було відновлено (том № 1, а.с. 186).

Ухвалою суду від 21 січня 2016 року було витребувано відповідні докази в справі (том № 1, а.с. 229).

Ухвалою суду від 15 квітня 2016 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради, про встановлення факту, що має юридичне значення (том № 2, а.с. 39).

Ухвалою суду від 02 червня 2016 року провадження у справі було відновлено (том № 2, а.с. 45).

Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року вирішено розглядати справу в загальному позовному провадженні за правилами, передбаченими ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 01 квітня 2007 року померла мати сторін, ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 140788 від 02 квітня 2007 року, актовий запис № 485 (том № 2, а.с. 8).

Останній за життя на підставі свідоцтва про право власності, виданого Центрально-Міським районним виконавчим комітетом згідно з рішенням від 26 квітня 1985 року № 150, належав будинок № 15 на вул. Волховській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (том № 2, а.с. 23-28).

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв її чоловік, ОСОБА_4, який є батьком сторін.

08 листопада 2011 року помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 446968 від 22 лютого 2012 року, актовий запис № 1301 (том № 1, а.с. 237).

Вказані обставини визнаються сторонами, не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а також зазначені в позовних заявах сторін, тому згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно з копією спадкової справи та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 28 січня 2016 року № 42785864 після смерті 08 листопада 2011 року ОСОБА_4 у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлого ОСОБА_1, а також на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року син померлого ОСОБА_2, більше до нотаріальної контори ніхто не звертався, заповіт від імені померлого не посвідчувався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (том № 1, а.с. 233-254).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 липня 2013 року № 1869/02-31 нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори ГУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_7 було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 08 листопада 2011 року ОСОБА_4 у звязку з відсутністю права власності на спадковий житловий будинок з господарчими побудовами. Зі змістом цієї постанови підставою для її винесення нотаріусом було те, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок, який належав його померлому батькові, а видача дублікату не можлива (том № 1, а.с. 253).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії 18 вересня 2013 року № 3246/02-31 нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори ГУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_7 було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 08 листопада 2011 року ОСОБА_4 Зі змістом цієї постанови підставою для її винесення нотаріусом було те, що відповідач у порушенням вимог ст. 1268 ЦК України не прийняв спадщину в установлений шестимісячний строк, оскільки на час відкриття спадщини разом із батьком не проживав (том № 1, а.с. 253). Указана постанова відповідачем до суду не оскаржена.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було відмовлено повністю (том № 1, а.с. 220-221).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, зазначене рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено та визначено додатковий двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті 08 листопада 2011 року ОСОБА_4 (том № 1, а.с. 222).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року було скасовано, а рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року залишено без змін (том № 1, а.с. 223-224).

У звязку з цим ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яку рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року було задоволено та встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 з 2010 року до 08 листопада 2011 року за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Волховська, буд. № 15. Однак ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року це рішення суду першої інстанції було скасовано, а вказану заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на наведене єдиним спадкоємцем, який у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, є позивач ОСОБА_1

Надані відповідачем на підтвердження обставин його постійного проживання в спірному будинку разом із батьком з 2010 року до 08 листопада 2011 року копії акту від 22 жовтня 2013 року та довідки від 14 вересня 2013 року, які засвідчені квартальним уповноваженим ОСОБА_8 (том № 1, а.с. 43,44), суд не може визнати достовірними доказами та оцінює їх критично, оскільки в судовому засіданні з показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 встановлено, що обидва сини померлого ОСОБА_4 з батьком не проживали, обидва лише приїздили до батька, але відповідач бував у нього частіше, а вказані документи були засвідчені квартальним уповноваженим ОСОБА_8 на прохання та зі слів ОСОБА_2 без встановлення фактичних обставин.

Крім того, позивачем до позовної заяви додані довідки від 29 квітня 2013 року, які також були засвідчені квартальним уповноваженим ОСОБА_8, з яких випливає, що на момент смерті ОСОБА_3 01.04.2007 року та до моменту смерті ОСОБА_4 08.11.2011 року за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Волховська, 15, проживав лише ОСОБА_4, інших зареєстрованих чи проживаючих без реєстрації осіб не було (том № 1, а.с. 6, 7).

Надані відповідачем товарні чеки та накладні суд не може визнати належними доказами того, що відповідач користувався й доглядав за будинком, проживаючи разом з батьком, оскільки грошові кошти за будівельні матеріали й техніку сплачувалися вже після смерті ОСОБА_4 (том № 1, а.с. 107-119, 123, 125, 126).

Із накладної від 09 листопада 2011 року № б/н (том № 1, а.с. 124) та квитанцій (том № 1, а.с. 120-122) випливає, що відповідач сплачував кошти за медичні препарати та послуги з поховання ОСОБА_4, однак ці докази не доводять факту постійного проживання із спадкодавцем.

Крім того, свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у судовому засіданні надали показання, які також спростовують доводи відповідача, оскільки засвідчують, що батько ОСОБА_4 проживав один, а сини лише приїздили до нього з метою надання йому необхідної допомоги.

Разом з тим показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які зазначили, що відповідач проживав з батьком до його смерті, суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються показаннями інших свідків та письмовими матеріалами справи.

При цьому сам факт не оскарження відповідачем постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 вересня 2013 року № 3246/02-31, в якій останній встановив, що спадкоємець на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживав, та звернення відповідача до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини свідчить про те, що останній не заперечував тієї обставини, що він не проживав постійно з померлим спадкодавцем.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що після смерті матері сторін, ОСОБА_3, якій за життя належав спірний будинок, спадщину прийняв лише батько сторін, ОСОБА_4, однак останній отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати право власності на вказаний будинок не встиг через хворобу й подальшу смерть.

При цьому ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4, батьками сторін, заповіт за життя не складався та не посвідчувався.

Після смерті батька сторін, ОСОБА_4, заяву про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк нотаріусу подав лише позивач, якому відповідною постановою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав відсутності в нього правовстановлюючого документу на спадковий будинок, а видача дублікату не можлива.

Відповідач після смерті батька подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини з пропуском установленого законом строку для її прийняття, у звязку з цим останній, встановивши, що відповідач на час відкриття спадщини разом із батьком не проживав, відповідною постановою відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, розяснивши необхідність звернутись до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Однак рішенням суду, яке після його перегляду апеляційною та касаційною інстанціями набрало законної сили, відповідачеві було відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, ухвалою апеляційного суду, яка набрала законної сили та в касаційному порядку не оскаржена, заяву відповідача про встановлення факту його постійного проживання разом із батьком на час відкриття спадщини залишено без розгляду та розяснено право подати позов на загальних підставах. Разом з тим ухвалою суду в цій справі, яка не набрала законної сили, зустрічний позов відповідача про встановлення факту його постійного проживання разом із батьком на час відкриття спадщини й визнання права власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом також залишено без розгляду.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (п. 4.12).

У звязку з тим, що батько позивача за життя не встиг зареєструвати за собою право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом після смерті матері позивача, останній позбавлений можливості оформити свої права на спадщину після смерті батька шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно в нотаріальній конторі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайнім засобом захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Проаналізувавши зазначені положення закону та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позивачем обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.

За таких обставин суд вважає, що без визнання безпосередньо за позивачем права власності на спірний будинок він позбавляється права отримати спадщину після смерті свого батька, що суттєво порушує його права та законні інтереси.

З огляду на наведене, з урахуванням встановлених у справі обставин, суд вважає за необхідне позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 480 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 328, 386, 392, 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1227, 1258, 1261,1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок № 15 на вулиці Волховській у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, який складається з: житлового будинку «А-1» з верандою «а-1» загальною площею 57,1 кв. м, літньої кухні «Б» загальною площею 24,8 кв. м, вбиральні «В» загальною площею 1,3 кв. м, гараж «Г» загальною площею 27,9 кв. м, лазні «Д» загальною площею 9,8 кв. м, сараю «Е» загальною площею 11,1 кв. м, водоколонки «І», замощення «ІІ», огорожі«1, 2», в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 08 листопада 2011 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 480 (чотириста вісімдесят) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1;

- відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, бул. КіроваАДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Суддя Ю.В. Онопченко