Справа № 481/266/18
Провадж.№ 2/481/185/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

02.10.2018 рокуНовобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В., за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новий Буг Миколаївської області цивільну справу № 481/266/18 за позовом ОСОБА_2 до Новобузької міської ради Миколаївської області, третя особа ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

Встановив:

23.02.2018 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до Новобузької міської ради Миколаївської області про визнання за нею права власності на житловий будинок, розташований за адресою м. Новий Буг вул. Армійська, 98 за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначено, що 01 квітня 2006 року між нею та ОСОБА_4, було укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого по вул. Армійська, 98 в м. Новому Бузі Миколаївської області. Договір було укладено у простій письмовій формі, без його нотаріального посвідчення. На підтвердження укладення договору власником будинку було надано розписку про отримання коштів. Таким чином позивачка вважала, що заволоділа будинкам зі свідомої згоди особи, яку сприймала як особу, яка уповноважена розпоряджатися будинком та лише згодом дізналася, що договір не є укладеним, тому що він не був нотаріально посвідчений.

Позивач вважає, що весь цей час, а саме з квітня 2006 року по теперішній час добросовісно, відкрито і безперервно володіє житловим будинком як власник. Позивачка намагалася вирішити питання набуття права власності на будинок в досудовому порядку, але зясувати місце проживання ОСОБА_4 У звязку з чим звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності.

26.02.2018 року ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області у справі було відкрито провадження та призначено до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.06.2018 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено справу було призначено до судового розгляду. Крім того до участі у справі залучено в якості третьої особи ОСОБА_4.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання зявилась, позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок № 98 по вул. Армійській в м.Новий Буг Миколаївської області. Пояснила, що на сьогоднішній день, наскільки їй відомо, ОСОБА_4 проживає у Російській Федерації, однак точної адреси вона не знає, будь-яких родичів у Новому бузі він не має.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 визнала, та не заперечувала проти їх задоволення.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади.

Заслухавши пояснення сторін та допитавши свідків, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок разом з надвірними спорудами, який знаходиться в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Армійській, 98, що підтверджується довідкою Новобузької філії КП ММБТІ від 23.01.2018 року №11 (а.с.07).

Із розписки наданої суду, встановлено, що 01.04.2006 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 1500,00 грн., за хату, після чого хата по вул.. Червоноармійській, 98 переходить у володіння ОСОБА_2О.( а.с.8)

Як видно із акту обстеження від 22.12.2017 року складених комісією в складі начальника ЖКГ та комунальної власності ОСОБА_5, спеціаліста по організації надходжень комунальних послуг, благоустрою та співпраці з ОСББ ОСОБА_6, спеціаліста з питань архітектури тиа житлово-комунального господарства ОСОБА_7, у будинку за адресою Миколаївська область м. Новий Буг по вулиці Армійська, 98 з 2006 року фактично проживає ОСОБА_2 з чоловіком та дітьми(а.с.06).

З фотокопій розрахункових книжок по оплаті за водопостачання та споживання електроенергії, та інших довідок встановлено, що позивачка користується послугами та сплачує комунальні платежі, а також проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 починаючи з 2006 року (а.с.11-22).

Так, згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно зі статтею 220 цього Кодексу, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий є нікчемним.

Юридична необізнаність особи не є підставою для задоволення позовних вимог.

За правилами ст.. 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову та, відповідно, для задоволення вимог позивача.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

За розясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

В даному випадку спірне майно перебувало у володінні власника майна, а позивачка користується спірним майном на підставі письмової угоди купівлі-продажу, тобто за волею власника.

Так, добросовісність ОСОБА_2 на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається ОСОБА_4

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач, є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відтак, підстав для визнання права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 саме за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає.

Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-26282св14 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, а саме, що не завжди суди беруть до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності.

Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2, про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 258-259, 265, 273 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Новобузької міської ради Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення, а у випадку проголошення лише вступної та резолютивної частини протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення суду складено 09.10.2018 року.

Суддя: