Ухвала

14 листопада 2018року

м. Київ

справа № 361/7780/15-ц

провадження № 61-18723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року у складі судді Маценко Н. П. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, посилаючись на те, що йому належали на праві приватної власності житловий будинок і земельна ділянка площею 0,352 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства, які розташовані по АДРЕСА_1. 26 серпня 1997 року вказаний будинок він подарував своєму синові ОСОБА_4 Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2010 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га, яка необхідна для обслуговування домоволодіння (без визначення її меж). У його власності залишилася інша частина ділянки площею 0,1021 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства. 24 квітня 2014 року його син продав будинок та землю ОСОБА_2 Він позбавлений можливості користуватися належним йому майном, оскільки доступ до земельної ділянки обмежений огорожею, яка належить відповідачу. При цьому ОСОБА_2 категорично заперечує проти демонтажу огорожі та облаштування проїзду. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визначити межі вказаних земельних ділянок та зобов'язати відповідача демонтувати частину огорожі, яка знаходиться на його ділянці.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом демонтажу частини огорожі, що перебуває у її межах. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час розгляду справи ОСОБА_1 доведено факт порушення його прав як власника земельної ділянки. Тому виявлені порушення слід усунути шляхом зобов'язання відповідача демонтувати частину огорожі, яка знаходиться на земельній ділянці позивача. Позов у частині визначення меж земельних ділянок є необґрунтованим та безпідставним, оскільки межа ділянки позивача є визначеною, про що свідчить відповідний кадастровий план.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна огорожа є складовою частиною домоволодіння, а тому вона не може знаходитися на належній позивачу земельній ділянці. ОСОБА_2 придбав будинок та земельну ділянку у 2014 році, тоді як ОСОБА_1 оформив право власності на землю у 2015 році. При цьому позивач не погоджував межі своєї земельної ділянки із суміжними землевласниками.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що наведені відповідачем доводи були обґрунтовано спростовані судами попередніх інстанцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 361/7780/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У березні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду заяву, в якій просив скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року і провадження у справі закрити.

Заява обґрунтована тим, що 09 лютого 2018 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1021 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства. Отже, відповідач став власником земельної ділянки, щодо якої позивач просив усунути перешкоди у користуванні, що свідчить про відсутність предмета спору.

Вивчивши матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

09 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким позивач продав відповідачу за 117 тис. грн земельну ділянку загальною площею 0,1021 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_2.

Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 лютого 2018 року, згідно з яким власником спірної земельної ділянки з указаної дати є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельної ділянки, у користуванні якої він просив усунути перешкоди, дає підстави стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред'явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред'явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв'язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Крім цього, закриття провадження у справі судом касаційної інстанції тягне за собою скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, що може мати негативні наслідки для сторони у справі, яка не заявляла відповідного клопотання, в даному випадку - для позивача.

Такий висновок випливає з логічного аналізу положень статей 142 та 444 ЦПК України.

За змістом цих правових норм у разі закриття провадження у справі, в тому числі судом касаційної інстанції, відповідач за певних обставин має право на компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, а також на подання заяви про поворот виконання рішення, який полягає у повному або частковому відновленню його первісного становища.

Також Верховним Судом взято до уваги, що за змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій на час їх ухвалення. Тому саме по собі виникнення або припинення існування тих чи інших обставин, що мають значення для справи, після її вирішення місцевим та апеляційним судом не є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Враховуючи викладене, а також те, що на час ухвалення оскаржуваних судових рішень предмет спору існував, то підстави для закриття провадження у цій справі відсутні.

Керуючись статтями 255, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик