Справа № 453/1015/18 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1239/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2018 року в складі судді Микитина В.Я. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсними Державного акта на право власності на земельну ділянку,-

встановила:

Позивач ОСОБА_4 21.08.2018 року звернувся в суд з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про зобов'язання до вчинення дій, скасування Свідоцтва про право власності та запису про право власності, просив визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий Управлінням Держкомзему у Сколівському районі Львівської області 01.10.2012 року на ім»я ОСОБА_2 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації відповідних державних актів за № 02574. Судові витрати покласти на відповідача.

З метою вжиття заходів забезпечення позову одночасно із поданням позову 21.08.2018 року позивач подав також суду відповідну заяву, просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку (кадастровий номер: НОМЕР_2) площею 2,0 га із цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Івашковець-Довжки» за межами населеного пункту на території Плав»янської сільської ради Сколівського району Львівської області і належить відповідачу на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Управлінням Держкомзему у Сколівському районі Львівської області 01.10.2012 року та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації відповідних державних актів за № 02574, який оскаржується.

Заява обґрунтована тим, що в ході судового розгляду справи відповідач може розпорядитися зазначеною вище земельною ділянкою шляхом відчуження її іншим особам. Зокрема йдеться про те, що відповідач є суміжним з позивачем землевласником, а між ними є спір щодо існуючої межі, так як така не відповідає тій межі, котра відображена у плані меж земельної ділянки на бланку оскаржуваного Державного акта на право власності на земельну ділянку. Таким чином, існує реальний спір з приводу меж належних позивачу та відповідачу суміжних земельних ділянок. Позивачу відомо про те, що відповідач має намір відчужити належну їй земельну ділянку, хоча спір між ним та відповідачем щодо межі не врегульований. У разі вчинення відповідачем таких дій може бути порушене право позивача на належне користування та розпорядження своїм майном.

На час розгляду питання забезпечення позову, суд вирішував питання про прийняття позовної заяви до розгляду, зокрема у встановленому порядку скерував запит про отримання інформації про реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_2, яка є фізичною особою та не має статусу підприємця.

07.09.2018 року Сколівський районний суд Львівської області в складі судді Микитина В.Я. прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсними Державного акта на право власності на земельну ділянку. Вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Оскаржуваною ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2018 року заяву ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, повязані з відчуженням у встановленому законом порядку земельної ділянки кадастровий номер: НОМЕР_2) площею 2,0 га із цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, котра розташована в урочищі «Івашковець-Довжки» за межами населеного пункту на території Плав»янської сільської ради Сколівського району Львівської області і належить ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Управлінням Держкомзему у Сколівському районі Львівської області 01.10.2012 року та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації відповідних державних актів за № 02574.

У задоволенні решти вимог заяви про вжиття заходів забезпечення позову - відмовлено.

Ухвалу направлено учасникам справи, для відома, а відповідачу ОСОБА_2 також для виконання.

Ухвалу суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3, вважає її необґрунтованою, прийнятою за відсутності об'єктивного дослідження обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що в оскаржувані ухвалі суд не уточнив, що саме заборонено відповідачу, чи відчужувати земельну ділянку, чи передавати її в оренду, чи розміщувати оголошення про продаж, оренду такої, тобто не зазначено, які саме дії пов'язані зі спірною ділянкою будуть вважатися порушенням оскаржуваної ухвали.

На думку апелянта, обраний позивачем спосіб забезпечення позову не може вважатись співмірним із заявленим вимогам, а постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не звернув увагу на те, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняє відповідні дії, спрямовані на відчуження земельної ділянки.

Навпаки, з моменту виникнення права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 є єдиним її власником, земельна ділянка не переходила до інших осіб і жодного наміру для її відчуження у відповідача не було.

Також, оскаржувана ухвала не містить доказів, що виконання рішення у майбутньому може бути ускладнено чи відповідач буде ухилятися від виконання можливого рішення.

Крім цього, звертає увагу на те, що спір стосується лише межі між земельними ділянками сторін, а не всієї земельної ділянки відповідача.

Зазначає, що місцевий суд допустив порушення процесуального права в частині питань зустрічного забезпечення, оскільки в заяві про забезпечення позову відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

При цьому, оскаржувана ухвала обмежила можливість відповідача розпоряджатись земельною ділянкою, що за умови тривалого розгляду справи може призвести до збитків відповідача, однак суд не з»ясував та й взагалі нічого не вказав щодо зустрічного забезпечення позову.

Просить скасувати ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2018 рокута постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 29 жовтня 2018 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику.

Оскільки розгляд справи проведено без виклику учасників справи в судове засідання, за відсутності всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засдіання за допомогою звозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення виходячи із такого.

З виділених матеріалів встановлено, що в провадженні Сколівського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсними Державного акта на право власності на земельну ділянку. Вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку відповідача ОСОБА_2, яка межує із земельною ділянкою позивача, останній зазначав, що невжиття заходів забезпечення позову може значно утруднити можливе рішення у даній справі, оскільки відповідач може відчужити належну їй земельну ділянку.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом даного спору є правовідносини щодо користування та розпорядження належною позивачу на праві власності земельною ділянкою у спосіб усунення порушення з боку відповідача, як суміжного землевласника, відтак спір носить немайновий характер, оскільки вимога про визнання права власності на земельну ділянку не заявлена, тому дійшов висновку про те, що відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі у виді накладення арешту на земельну ділянку.

Разом з цим, суд дійшов переконання про необхідність забезпечити позов у даній справі шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, пов»язані з розпорядженням належною їй на праві власності земельною ділянкою (кадастровий номер: НОМЕР_2) площею 2,0 га із цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Івашковець-Довжки» за межами населеного пункту на території Плавянської сільської ради Сколівського району Львівської області - до розгляду справи по суті і набрання рішенням у такій законної сили.

При цьому, суд врахував права позивача з приводу належного землеволодіння та те, що між сторонами, як суміжними землевласниками, дійсно виник спір з приводу користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заборона відчуження майна має своїм змістом обмеження розпоряджатися ним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач, як суб'єкт права власності має право користуватись та володіти відповідним об'єктом права власності, а обмеження полягає виключно в частині визначення його юридичної долі.

Виходячи з викладеного та встановивши, що між сторонами справи дійсно виник спір стосовно межі суміжних земельних ділянок, які належать на праві власності сторонам, зокрема позивач оспорює Державний акт відповідача на право власності на земельну ділянку, про заборону відчуження якої постановлено оскаржувану ухвалу, приймаючи до уваги, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки відповідач може таким майном розпорядитись, враховуючи співмірність вжитих заходів заявленим позовним вимогам та реєстрацію права власності за відповідачем на майно, колегія приходить висновку, що вжиті місцевим судом заходи забезпечення позову є вчасними та необхідними, а оскаржувана ухвала відповідає вимогам співмірності та є правильною по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд забезпечуючи позов не вирішив питання зустрічного забезпечення є безпідставними, оскільки обов'язок суду застосувати зустрічне забезпечення передбачений лише у випадках, встановлених у ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані лише на їх переоцінку, тому підстав для її задоволення немає.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк