Справа № 379/1266/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2018 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Різник Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тараща цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Білоцерківське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області, Таращанський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2, місце смерті: Донецьк, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 та допустити негайне виконання рішення у справі.

Оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ для здійснення реєстрації смерті, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачі відділом державної реєстрації актів цивільного стану свідоцтва про смерть, заявник звернувся до суду з даною заявою. Встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть.

В судове засідання заявник не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з'явилися, про час, день та місце розгляду справи належно повідомлені, причини неявки суду не повідомили.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати заявника - ОСОБА_2, яка на день смерті проживала у місті Донецьк Донецької області, яке згідно розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085 є тимчасово окупованою територією України.

Документом, що підтверджує факт її смерті є свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 від 21 червня 2018 року, видане в тимчасово окупованій території України - Куйбішевським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної Палати, яке й було отримано заявником.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 240 від 16.06.2018 року ОСОБА_2 померла дома за адресою АДРЕСА_1, від церебрального атеросклерозу.

Проте, видане свідоцтво не засвідчує, у встановленому порядку, факту смерті матері заявника, що створює останньому перешкоди та робить неможливим отримати йому медичний документ для здійснення реєстрації смерті, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачі відділом державної реєстрації актів цивільного стану свідоцтва про смерть.

21 жовтня 2014 року, відповідно до довідки № 22 від 21.10.2014 року матір заявника - ОСОБА_2 була взята на облік, як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Для отримання свідоцтва про смерть у встановленому порядку, заявник звертався до Таращанського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про видачу свідоцтва про смерть, проте, листом №1746/16.23-148 від 04.10.2018 року йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки копія лікарського свідоцтва про смерть (остаточне) №240 від 18.06.2018 року, виданого комунальним закладом «Центр первинної медичної медико-санітарної допомоги» міста Донецька, не відповідає вимогам п.1розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні.

Згідно ч.ч.1,2,4 ст. 317 ЦПК України - заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» (за внесеними змінами від 09.09.2011 року), підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в довідці про причину смерті підтверджуються показаннями свідка.

Відповідно до розяснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Таким чином, заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті своєї матері, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для ОСОБА_1 юридичне значення, так як дозволяє реалізувати спадкові права.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки він є громадянином України, його відносини із померлою ОСОБА_4 підтверджені свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 21.08.1963 р.

Керуючись ст.ст. 18, 247, 265, 273, 293-294, 315-316, 317, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки с. Бовкун, Таращанського району Київської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, місце смерті: Україна, Донецька область, Київський район міста Донецька.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Головуючий:В. І. Зінкін