Справа № 443/1578/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ціпивко І.І.
Провадження № 22-ц/783/996/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Копняк С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину та моральної шкоди, а також зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третьої особи міського відділу реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про виключення відомостей про особу, як батька з актового запису про народження дитини,-

встановила:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, понесених додаткових витрат на лікування дитини та моральної шкоди, просила ухвалити рішення, яким стягувати із ОСОБА_4 в її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, до

досягнення дитиною трьох років, а також додаткові витрати на лікування дитини в розмірі

12285,75 гривень, судові витрати по справі.

Вимоги обгрунтовувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народилася донька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка повністю перебуває на її утриманні. Одразу після народження дитина у важкому стані поступила у реанімацію, а пізніше у відділення патології новонароджених Львівської міської дитячої лікарні. В той час вона жодної підтримки від чоловіка не відчувала, він у лікарні її не навідував, відмовився від дитини, чим завдав їй душевних страждань.

Відтак, вона змушена звератится до суду із позовом про стягнення в її користь аліментів на утримання дитини, а також на своє утримання на час догляду за дитиною та відшкодування їй половини додаткових витрат на лікування дитини.

Уточнивши позовні вимоги, просила додатково стягнути судові витрати на проїзд до місця проведення експертизи та харчування у розмірі 2224 грн., (т.1 а.с. 161, 196).

06.10.2015 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов, у якому просив суд ухвалити рішення про виключення відомостей про його батьківство з актового запису № 2925 від 18 серпня 2015 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Вимоги мотивував тим, що він не є біологічним батьком даної дитини, а відтак оспорює своє батьківство.

Покликався на те, що не проживав разом з ОСОБА_6 з 2014 року, з часу, коли дружина повідомила про вагітність, більше її не бачив. Зазначав, що для доведення факту батьківства погоджувався провести судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину та моральної шкоди задоволено частково.

Вирішено стягувати із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3 та жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки с. Отиневичі, вул. Нова, 2, Жидачівського району Львівської області, аліменти на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3 та жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки с. Отиневичі, вул. Нова, 2, Жидачівського району Львівської області, аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, починаючи з 16 вересня 2015 року і до досягнення дитиною трьох років.

Стягнуто із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3 та жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки с. Отиневичі, вул. Нова, 2, Жидачівського району Львівської області, понесені нею додаткові витрати на лікування дитини ОСОБА_7 в сумі 12285 гривень 75 копійок.

Стягнуто із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3 та жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки с. Отиневичі, вул. Нова, 2, Жидачівського району Львівської області, моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень.

Звернуто рішення до негайного виконання в частині стягнення аліментів в розмірі одномісячної виплати.

Стягнуто із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3 та жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки с. Отиневичі, вул. Нова, 2, Жидачівського району Львівської області, понесені нею витрати на проїзд до місця проведення експертизи та харчування у розмірі 2224,00 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_3 та жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа міський відділ реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про виключення відомостей про особу, як батька з актового запису про народження дитини - відмовлено.

Витрати, понесені ОСОБА_4 на оплату судового збору віднесено на його рахунок.

Рішення суду оскаржив відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами ОСОБА_4, вважає рішення необґрунтованим та необєктивним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що позивач на підтвердження вимог про стягнення витрат на лікування дитини та доїзд, проживання та харчування в Києві при проведенні молекулярно-генетичної експертизи надала лише копії квитанцій про придбання ліків, які не зазначені в історії хвороби дитини та копії чеків із заправки, які невідомо кому належать, тому такі не можуть бути належними доказами у справі.

Відтак, не погоджується з вимогами про стягнення додаткових витрат на лікування дитини та витратами на дорогу до Києва для проведення експертизи.

Вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

На думку апелянта, під час розгляду справи суд порушив його права, передбачені ЗУ «Про судову експертизу», оскільки безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної молекулярно-генетичної експертизи в м. Одеса.

Крім цього зазначає, що суд відмовив у виклику для надання пояснень експерта, який проводив експертизу, при цьому вважає висновок експертизи у м. Києві упередженим та замовним, що свідчить про надання переваг у процесі стороні позивача.

Просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі за безпідставністю. Судові витрати покласти на ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 та його представник жодним чином не довели неможливості батька дитини сплачувати аліменти на її утримання та утримання дружини, тому стягнув аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду - 16 вересня 2015 року, і до досягнення дитиною повноліття та на утримання дружини в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, що не перевищує, встановлений Законом, граничний розмір стягнень із його доходу.

Стягуючи додаткові витрати, суд виходив з того, що позивач за первісним позовом понесла додаткові витрати на лікування дитини, що підтверджується витягом з медичної карти стаціонарного хворого № 10031/828 та свідчить про те, що дитина сторін одразу після народження у важкому стані поступила у реанімацію, а після того у відділення патології новонароджених Львівської міської дитячої лікарні із діагнозом «вроджена пневмонія», тому стягнув половину суми понесених позивачем витрат на оплату медикаментів та медичних послуг.

Крім цього, стягуючи відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що при народженні хворої дитини, відповідач за первісним позов не тільки залишив її одну у боротьбі за життя дитини (не цікавився ані здоровям дитини, ані здоровям матері після пологів, не допомагав із ліками та засобами першої необхідності після народження дитини), розповсюджував інформацію про те, що це не його дитина, чим завдав останній сильних душевних та психічних страждань, тому врахувавши вимоги розумності і справедливості, глибину душевних страждань, суд стягнув моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Поряд з цим, оскільки згідно висновку експерта молекулярно-генетичного дослідження № 402 від 12 лютого 2016 року встановлено вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_7 не менш ніж 99,99%, тобто біологічне батьківство ОСОБА_4 відносно ОСОБА_7 фактично доведено, тому у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Враховуючи всі обставини справи та дослідженні судом докази, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками місцевого суду.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи на відповідні їм правовідносини.

Сторони у справі є колишнім подружжям (а.с. 11).

За замістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року (справа № 455/1339/16-ц), шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який був зареєстрований 18 травня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 22, розірвано (т. 2 а.с. 18-20).

Згідно свідоцтва про народження серії І-СГ № 468762 від 18 серпня 2015 року, ОСОБА_7 народилася 04 серпня 2015 року, і її батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 12).

19.04.2018 року ОСОБА_6 змінила прізвище, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені та складено відповідний актовий запис № 8, після державної реєстрації зміни імені прізвище позивачки ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 71).

Предметом спору у даній справі є стягнення аліментів, додаткових витрат на дитину.

З врахуванням того, що відповідно до ст. 181 СК України обов»язок утримувати дитину покладено на батьків, відтак вирішення питання про наявність підстав для задоволення первинного позову ОСОБА_2 залежить від вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 про виключення відомостей про його батьківство з актового запису про народження дитини.

Звертаючись із зустрічними позовними вимогами про виключення відомостей про особу, як батька з актового запису про народження дитини, ОСОБА_4 зазначав, що не є біологічним батьком даної дитини, не проживав разом з ОСОБА_6 з 2014 року, для доведення факту батьківства погоджувався провести судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу.

Стаття 122 СК України визначає походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою.

Зокрема, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_7 донька сторін, народилась 04.08.2015 року, в час коли сторони перебували у шлюбі, у суду не було правових підстав для застосування норм сімейного кодексу, які регулюють відносини батьківства по відношенню до дитини, яка народжена у матері, що не перебуває у шлюбі, тому покликання на ст. 126 СК України та відповідні розяснення постанови пленуму необхідно виключити.

В свою чергу, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (ст. 136 СК України).

Аналогічні розяснення містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.06.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

З метою обєктивного розгляду справи, на виконання вимог статтей 10, 214 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) суд, за добровільної згоди відповідача ОСОБА_4 постановив ухвалу від 06.11.2015 року про проведення експертизи для підтвердження батьківства, призначивши судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено Київському міському клінічному бюро судово-генетичної експертизи, думку з приводу цього висловлювали, як відповідач так і його представник (т. 1 а.с. 76-80).

Згідно висновку експерта № 402 від 12 лютого 2016 року, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_7 складає величину не менш ніж 99,99%. Таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_4 відносно ОСОБА_7 практично доведено (т.1 а.с. 99-102).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необхідність призначення повторної судово-медичної експертизи не заслуговують на увагу, оскільки доказів про наявність обєктивних сумнівів у правильності висновку експерта, пов'язаних з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також істотних порушень процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, стороною відповідача не надано.

Крім цього, клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи було предметом розгляду в суді першої інстанції, якому суд дав належну правову оцінку, підстави для його переоцінки відсутні.

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_8 України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обовязку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоровя, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обовязок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні розміру аліментів суд ураховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 2018 р. установлено прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 грн., з 1 липня - 1559 грн., з 1 грудня - 1626 грн.

При цьому, частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, колегія суддів, з врахуванням обставин справи, погоджується з висновком про стягнення з відповідача ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення з позовом і до досягнення дитиною повноліття, оскільки суд першої інстанції обгрунтовано виходив матеріального стану, як платника аліментів так і врахував стан здоровя дитини, потреби на її утримання, матеріальне становище позивача, з чим погоджується і судова колегія.

Більше того, доказів, які обєктивно виключають його можливість надавати допомогу малолітній дитині у відповідному розмірі, як і стосовно коштів на утримання дружини в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, що не перевищує, встановлений Законом граничний розмір стягнень із його доходу, відповідач не подав.

Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з хворобою дитини.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати,

тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17.09 2017 року (справа № 6-1489цс17).

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині, що стосуються додаткових витрат на дитину, позивач зазначала, що після народження дитина у важкому стані поступила у реанімацію, а в подальшому до відділення патології новонароджених Львівської міської дитячої лікарні. Витрати на лікування дитини, підтверджувала медичною документацією з якої, зокрема, вбачається діагноз «вроджена пневмонія». Згідно поданих доказів (квитанцій про оплату медикаментів та медичних послуг) загальна сума фактично понесених витрат становить 24514,50 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що лікування дитини (необхідність такого та обов'язок батьків з цього приводу) розглядається, як підстава для стягнення додаткових витрат на дитину в розумінні положень ст. 185 СК України, оскільки викликані особливими обставинами (хворобою), тому підлягають стягненню, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Крім цього, вирішуючи відповідну позовну вимогу, місцевий суд виходив, у тому числі з вимог диспозитивності та врахував, що позивач просила стягнути з відповідача половину додаткових витрат.

Заперечуючи зазначені позовні вимоги та висновки суду першої інстанції з цього приводу, відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проводили перехарунок відповідних витрат за наявними у справі доказами, поданими ОСОБА_2, однак розмір таких не спростували.

Судові витрати на проїзд до місця проведення експертизи та харчування у розмірі 2224 грн. також підтверджені матеріалами справи (т.1 а.с. 94-95).

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, які стосуються задоволення первісних позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини та колишньої дружини, а також додаткових витрат на дитину, на думку колегії суддів, висновків місцевого суду з цього приводу не спростовують та такими, що заслуговують на увагу не є.

В свою чергу, відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди виникає у зв'язку з настанням певних подій з якими особа пов»язує заподіяння їй шкоди.

Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Позивач ОСОБА_2 (ОСОБА_6В.) також вважала, що відповідач своїми діями, які повязані з залишенням її на самоті після пологів та у боротьбі за життя дитини, розповсюдженням інформації про те, що це не його дитина, завдав їй душевних та психічних страждань, які оцінювала в розмірі 30000 грн.

Суд першої інстанції врахувавши доводи позивача, вимоги розумності і справедливості, глибину душевних страждань останньої, стягнув моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку, коли один із батьків не забрав дитини з пологового будинку, в силу вимог ст. 164 СК України, таке є підставою для позбавлення батьківських прав, при цьому розповсюдження негативної інформації, яка, на думку позивача, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації є підставою для звернення в суд з відповідним позовом, тому зазначені обставини не можуть бути підставою для стягнення моральної шкоди в контексті спірних правовідносин, що свідчить про підставність апеляційної скарги в цій частині та необхідність скасування оскаржуваного рішення у такій з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень скасувати та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Виключити з мотивувальної частини рішення покликання суду на статтю 126 СК України.

Врешті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 13 липня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Копняк

ОСОБА_8