АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3951/18 Справа № 201/4090/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Варенко О.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі в режимі відеоконференції цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним і застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 08 травня 2008 року уклав з відповідачем кредитний договір № CVPWGA, отримав кредитні кошти і використав їх; в забезпечення вказаного договору не було укладено договір поручительства; але згодом він зясував, що банк при укладанні вказаного кредитного договору обманув його, не вказавши повністю всі дані договору: договір не містить умов припинення цього договору, немає детального розпису загальної вартості кредиту для нього як споживача, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), але особливо є незаконними вимоги п. 8.1 про сплату позивачем винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми виданого кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4.08% від суми зарезервованої винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на нього психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування; тобто договір не містить всіх передбачених законодавством умов і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту; внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним в частині несправедливих положень про можливість резервування ресурсів, підвищення відсоткової ставки, видачі кредиту в іноземній валюті та інш.. Зараз банк вважає, що в нього є заборгованість по цьому кредитному договору. Він вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому просив суд захистити його права як споживача послуг цього банку, визнати п.8.1. кредитного договору № CVPWGA від 08 травня 2008 року недійсним щодо оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 3,00% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту щомісяця в період сплати у розмірі 0,0% від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованої винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору; застосувати наслідки недійсності правочину у вказаній частині шляхом перерахунку щомісячних платежів без сплати винагороди надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду України і положення Закону України «Про захист прав споживачів» та невірно застосував норми матеріального права.

Вислухавши представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами 08 травня 2008 року було укладено кредитний договір № CVPWGA. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу або шляхом перерахування на рахунок, відповідно до спірного договору. Згідно п. 8.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати «позичальникові» кредитні кошти на споживчі цілі шляхом надання готівки через касу на зазначений строк у розмірі 11 675.00 доларів США зі сплатою страхових платежів у випадку та відсотків за користування кредитом у розмірі 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3.00% від суми виплаченого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервувавння ресурсів у розмірі 4.08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору.

Згідно ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність па підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсною оспорюваної частини правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою

хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що під час укладення кредитного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всім істотним умовам договору, про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_2 та представника ПАТ КБ «ПриватБанк». Сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, направлене на настання наслідків, передбачених спірним кредитним договором, договір укладено відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (справа № 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

До підписання кредитного договору позичальник детально ознайомився з текстом даного договору, він був ознайомлений та згодний з умовами кредитування, які були йому надані у письмовій формі. Згідно договору підтверджено факт надання позивачу повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 22, 203, 607, 627, 629, 632, 651, 1051, 1054, 1057-1 ЦК України, ст. 4, 47, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 6, 7, 55, 56 Закону України «Про Національний банк України», ст. 1, 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що умови спірного договору є несправедливими та порушують принцип добросовісності, відхиляються колегією суддів, оскільки істотні умови кредитного договору відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та в розумінні положень Закону не призводять до дисбалансу прав та обовязків сторін.

Позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними.При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 у встановлений Законом строк не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту.

Твердження апелянта про введення його в оману та ненадання вичерпної інформації про умови кредитування та вартість кредиту, також підлягають відхиленню, оскільки банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Отже, кредитний договір укладено відповідно до норм чинного законодавства і відсутні підстави для визнання його положень недійсними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

ОСОБА_3