АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» липня 2018 року

м. Харків

справа № 629/5163/17-ц

провадження № 22ц/790/4125/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 травня 2018 року в складі судді Ткаченко О.А.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення зі сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1996 року по 19 жовтня 2010 року.

Зазначила, що від шлюбу вони мають малолітню дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказала, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 грудня 2010 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дочки у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26 жовтня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, однак аліменти відповідач платив нерегулярно та не в повному обсязі, в зв'язку з чим утворилася заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 705,62 грн.

Посилаючись на практику Верховного Суду України зазначила, що неустойка по виплаті аліментів на утримання дитини з грудня 2016 року по 30 листопада 2017 року становить 966,10 грн., яку просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дочки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що представник відповідача - ОСОБА_4 приймала участі у справі без належних документів; що суд безпідставно надав перевагу доказам відповідача та не взяв до уваги надану нею уточнену позовну заяву; що у позовній заяві надано детальний розрахунок нарахування пені за окремо взятий період (місяць) з посиланням на правові позиції Верховного Суду України.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 статті 274 передбачено перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. До цього переліку не входять справи про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відсутні підстави для стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, оскільки на момент звернення до суду позивач не мав заборгованості по сплаті аліментів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 15 листопада 1996 року по 19 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають малолітню дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 грудня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26 жовтня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення набрало законної сили.

На підставі вищевказаного рішення 08 квітня 2015 року ОСОБА_1 видано виконавчий лист № 629/858/15-ц про стягнення аліментів.

Згідно розрахунку заборгованості Лозівського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 27 грудня 2017 року, наданого згідно звіту Лозівського міськрайонного Центру зайнятості за період з грудня 2016 року по 30 листопада 2017 року розмір заборгованості по аліментам ОСОБА_2 складає 705,62 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області №967/14-10-47/5 від 14 травня 2018 року за період з грудня 2016 року по листопад 2017 року ОСОБА_2 має переплату по сплаті аліментів за виконавчим листом №629/858/15-ц від 08 квітня 2018 року в сумі 1333,98 грн.; за період з 17 січня 2018 року по 01 травня 2018 року ОСОБА_2 має переплату по сплаті аліментів за виконавчим листом №629/4943/16-ц від 18 січня 2018 року в сумі 682,35 грн.

Згідно частини 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно частини 1 статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Згідно частини 1 статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно зі статтею 196 цього Кодексу при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена статею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов'язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов'язань.

Виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто, неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-300цс16.

Відповідно до частини 3, 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним Кодексом України. Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої сторони у порядку, встановленому законом.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно розрахунку заборгованості Лозівського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 27 грудня 2017 року, наданим згідно звіту Лозівського міськрайонного центру зайнятості за період з грудня 2016 року по 30 листопада 2017 року розмір заборгованості складає 705,62 грн., а саме: заборгованість по аліментам за грудень 2016 року відсутня, заборгованість по аліментам за січень 2017 року - 129,66 грн., заборгованість по аліментам за лютий 2017 року - 234,71 грн., заборгованість по аліментам за березень 2017 року - 234,70 грн., заборгованість по аліментам за квітень 2017 року - 235,92 грн., заборгованість по аліментам за травень 2017 року - 259,89 грн., заборгованість по аліментам за червень 2017 року - 261,11 грн., заборгованість по аліментам за липень 2017 року - 261,10 грн., заборгованість по аліментам за серпень 2017 року - 489,23 грн., заборгованість по аліментам за вересень 2017 року - 533,10 грн., заборгованість по аліментам за жовтень 2017 року - 533,10 грн., заборгованість по аліментам за листопад 2017 року - 533,10 грн.

Проте, із розрахунку заборгованості Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області №967/14-10-47/5 від 14 травня 2018 року вбачається, що за період з грудня 2016 року по листопад 2017 року ОСОБА_2 має переплату по сплаті аліментів за виконавчим листом №629/858/15-ц від 08 квітня 2018 року в сумі 1333,98 грн., а саме: переплата за грудень 2016 року склала 872,70 грн., за лютий 2017 року - 665,29 грн., за серпень 2017 року - 210,77 грн., за листопад 2017 року складає - 2466,90 грн.; за період з 17 січня 2018 року по 01 травня 2018 року переплата становила 682,35 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 27 грудня 2017 року, (позов разом з документами подано поштою). Станом на день звернення до суду переплата по аліментам становила 1333,98 грн.

Отже, на час звернення до суду у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_2 в суді першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами розрахунок заборгованості Лозівського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 27 грудня 2017 року містить не повну інформацію щодо сплати аліментів, оскільки в ньому враховані лише аліментні платежі, які відраховані з допомоги по безробіттю ОСОБА_2, однак ОСОБА_2 добровільно сплачував аліменти на рахунок ОСОБА_1 окремими платежами.

Так, матеріали справи містять копії квитанцій про сплату ОСОБА_2 аліментів, а саме квитанція №10287 від 12 грудня 2016 року на суму 900,00 грн. з призначенням платежу - аліменти за листопад-грудень 2016 року, квитанція №8 від 03 лютого 2017 року на суму 900,00 грн. з призначенням платежу - аліменти за січень-лютий 2017 року, квитанція №327 від 29 серпня 2017 року на суму 700,00 грн. з призначенням платежу - аліменти за серпень 2017 року, квитанція № 19 від 28 грудня 2017 року на суму 1000,00 грн.

Таким чином, в розрахунку заборгованості від 27 грудня 2017 року, який наданий Лозівським міськрайонним Центром зайнятості, не враховано добровільну сплату ОСОБА_2 аліментів, що підтверджено розрахунком заборгованості від 14 травня 2018 року, наданим Міжрайонним відділом Державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а саме не враховані квитанції про добровільну сплату суми аліментів від 12 грудня 2016 року на суму 900,00 грн., 03 лютого 2017 року на суму 900,00 грн., 29 серпня 2017 року на суму 700,00 грн. та 28 грудня 2017 року на суму 1000,00 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правильність розрахунку заборгованості Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області №967/14-10-47/5 від 14 травня 2018 року, який не суперечить розрахунку заборгованості від 27 грудня 2017 року, є чинним та ОСОБА_1 не оскаржувався.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це вид забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Таким чином, враховуючи, що відповідач належним чином виконує свої зобов'язання по сплаті аліментів та не має заборгованості по їх сплаті, відсутні підстави для стягнення з нього неустойки (пені).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що представник відповідача - ОСОБА_4 приймала участі у справі без належних документів; що суд безпідставно надав перевагу доказам відповідача та не взяв до уваги надану нею уточнену позовну заяву є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Як вбачається з матеріалів справи зазначена справа є малозначною.

Із змісту статті 131-2 Конституції України вбачається, що Законом передбачено винятки щодо представництва, зокрема, у малозначних справах.

Матеріали справи містять Угоду про надання правової допомоги від 28 березня 2018 року, укладену між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_4, які є достатніми документами для представництва інтересів ОСОБА_2 в суді по малозначній справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи не вбачається, що до першого судового засідання ОСОБА_1 зверталася до суду першої інстанції з уточненим позовом, як це передбачено пунктом 2 частини 2 статті 49 ЦПК України.

Також, матеріали справи не містять відповідної заяви від ОСОБА_1 про поновлення цього процесуального строку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність застосування саме її розрахунку заборгованості по сплаті аліментів висновків суду першої інстанції не спростовують та не є підставою для його скасування.

Розрахунок, на який послався суд першої інстанції в своєму рішення, здійснено державним виконавцем та ніким не оскаржено.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.