Справа № 404/838/17
Номер провадження 2/404/282/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

у складі: головуючого-судді Павелко І.Л.

за участі секретаря Зайко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача привітний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заяв про згоду на розпорядження майном недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача привітний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в якому просить визнати заяви про згоду на розпорядження майном: житловим будинком №24 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому та земельною ділянкою за адресою №24 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому кадастровий номер :05:049:0075 посвідчену привітним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 яка зареєстрована в реєстрі за №1391 , замельною ділянкою по вул. Б. Хмельницького, 24 кадастровий номер :05:049:0076 посвідчену привітним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 яка зареєстрована в реєстрі за №1392 недійсним.

За аналізом позовної заяви вбачається, що заяви про згоду на розпорядження майном позивач вважає односторонніми правочинами , вчинені нею під впливом помилки, оскільки вона неправильно сприймала фактичні обставини правочину , що вплинуло на її волевиявлення в подальшому, нотаріус не розяснила суть заяви яку вона підписала.

Окрім того, позивач вказує на те, що заяви про згоду на розпорядження майном вчиненні без додержання вимог закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину.

За вказаних обставин просить визнати заяви недійсними.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав пояснивши, що заяви позивач підписала добровільно , крім того пройшло більше трьох років тобто з пропущенням строку давності звернення до суду , подавши заву про застосуванням строку давності.

Відповідач ОСОБА_2 - ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала і пояснила, що вона до заяв які написала позивач відношення не має , просить застосувати строки позовної давності.

Ухвалою судді від 13.02.2017 року відкрито провадження по справі ,ухвалою судді встановлено правила провадження по справ і призначено підготовче засідання, ухвалою суду від 24.04.2018 року закінчено провадження по справі та призначено до розгляду.

Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.05.1988 року по 25.09.2009 року , який за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда був розірваний.

В період шлюбу сторони придбали квартиру в АДРЕСА_1; ? частину будинку в м. Кропивницькому по вул. Б.Хмельницького, 24; автомобіль Toyota Camry , гараж АДРЕСА_2 по просп. Перемоги в м. Києві, яку подарували дітям.

Н підставі домовленостей між сторонами позивач надала заяви про згоду на відчуження майна, а саме: житловим будинком №24 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому та земельною ділянкою за адресою №24 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому кадастровий номер :05:049:0075, земельною ділянкою по вул. Б. Хмельницького, 24 кадастровий номер :05:049:0076. Згоди на відчуження майно новій дружині відповідача ОСОБА_6 вона не давала.

У позивача не має жодних правових підстав вважати заяви про згоду на розпорядження майном правочинами в розумінні статті 202 ЦК України, оскільки такі заяви не с дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, та не має характеру односторонніх договорів.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу,

лежить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,

один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства,

за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна

набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права

сумісної власності подружжя.

Також, ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які

потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів

стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на

укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної

реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановлений законом.

Окрім того, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому

Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, спрямований на реальне настання правових

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі, при цьому згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути і нотаріально засвідчена.

Таким чином, згода другого з подружжя, надана в письмовій формі та нотаріально

засвідчена, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, законодавством не визначається як правочин.

Згода другого з подружжя, надана в письмовій формі та нотаріально засвідчена, законодавством визначена як форма , що встановлена законом для вчинення правочинну, а саме для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації;

Крім того, законодавством також не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним може йти лише про грошову компенсацію.

Окрім того, статтею 34 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси вчиняють, зокрема такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо), засвідчують справжність підпису на документах.

Цією ж статтею 34 Закону України «Про нотаріат» визначено, зокрема, і те, що тексти договорів, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за вийнятком тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів.

У відповідності до статті 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус, засвідчує

справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають

характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у

документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

Підпунктом 4.2 пункту 4 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій

нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від

"22.02.2012 року №296/5, передбачено, що при посвідченні правочинів щодо

розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує права

оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду

з подружжя.

Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду нотаріально засвідчена в оскаржених заявах.

З огляду на вказане, та за аналізом заяви ОСОБА_1 про згоду на розпорядженням майном - земельною ділянкою кадастровий номер :05:049:0076 за адресою: м. Кіровоград, вулиця Б.Хмельницького, 24, заяви згоду на розпорядженням майном - земельною ділянкою кадастровий номер :05:049:0075 та житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями за м. Кіровоград, вулиця Б.Хмельницького, 24, справжність її підпису на яких посвідчена приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, повністю відповідають положенням статті 34, 78 України «Про нотаріат», узгоджуються із Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо засвідчення справжності підпису на такого виду документах.

Заяви про згоду на розпорядженням майном не являються правочинами, правові підстави для їх оспорення відсутні.

Позивачкою визнається той факт, що на вказаних заявах про згоду на розпорядження майном підпис виконаний нею особисто і що, саме справжність її підпису засвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4

За умови того, що заяви про згоду на розпорядження майном позивач вважає односторонніми правочинами, то вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобов'язує передати в майбутньому другій стороні обдарованому безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або не майнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що те істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - тобто, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Позивачка також не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, що вказують на недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Тому правові підстави, передбачені нормами статей 215, 216, 229, 369 ЦК України, статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсними заяви про згоду на укладення договорів дарування відсутні.

Разом з тим, в задоволенні позову позивачу суд відмовляє з огляду і на сплив строку позовної давності з оглядну на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до п.5 частини 2 статі 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування.

До вимог про визнання правочинів недійсними застосовується загальний строк позовної давності -3 роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення прав і законних інтересів та про особу, яка їх порушила, у даній справі йдеться про трирічний строк позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення, застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів вчинених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, раючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року.

Доводи позивача про те, що вона не зовсім розуміла наслідки посвідчення заяв та те що нотаріус не розяснив вказані заяви та їх наслідки не доведено та не є підставою для визнання їх недійсними.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача по фактично понесеним нею витратам.

Доводи позивача про те, що вона взнала що її право порушено не в день посвідчення нотаріусом заяв на відчуження майна, а пізніше коли взнала, що майно відчужено відповідачу на думку суду не може бути підставою для задоволення позовних вимог , оскільки строк позовних давності необхідно рахувати з дня посвідчення заяв тобто з 23.12.2012 року таким чином пройшло більше 3-х років.

На підставі ст. 203, 215, 229-231, 236, 257, 261 ЦК України ,постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільного справ про визнання правочинів недійсними», Закону України «Про фінансові послугти та державне регулювання ринків фінансових послуг», керуючись ст. ст. 80,81,141, 265,266 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача привітний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заяв про згоду на розпорядження майном: житловим будинком №24 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому та земельною ділянкою за адресою №24 по вул. Б.Хмельницького в м. Кропивницькому кадастровий номер :05:049:0075 посвідчену привітний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 яка зареєстрована в реєстрі за №1391 , замельною ділянкою по вул.Б.Хмельницького, 24 кадастровий номер :05:049:0076 посвідчену привітним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 яка зареєстрована в реєстрі за №1392 недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Повний текст рішення буде 04.10.2018 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1. м. Кропивницький.

Відповідач ОСОБА_2 місце проживання буд.№ 24, вул.Б.Хмельницького.

Відповідач ОСОБА_3 місце проживання буд.№ 24, вул.Б.Хмельницького.

Третя особа привітний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 буд.№4-А просп. Комуністичний, м. Кропивницький.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда