Справа №488/1302/17 10.07.2018
Провадження №22-ц/784/1136/18
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Категорія 48
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської

області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_5

на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 17 травня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддеюСеліщевою Л.І., вступна та резолютивна частини якого проголошені об 15 год.37 хв., повний текст якого виготовлено 30 травня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 1993 році він перебував у шлюбі з відповідачкою, який у 2008 році розірвано. За час перебування у шлюбі, ними 27 червня 2002 року придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за відповідачкою.

Внаслідок припинення сімейних відносин, між ним та ОСОБА_3 виникли суперечки з приводу розподілу набутого у шлюбі нерухомого майна.

Посилаючи на те, що в позасудовому порядку згоди щодо розподілу спільного майна вони не дійшли, та уточнивши свої вимоги, позивач остаточно просив провести поділ майна та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2018 року позов задоволено частково, за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5Л, посилаючись на помилковість висновків суду про належність ? спірної квартири відповідачці, внаслідок чого прийнято незаконне рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, на її задоволенні наполягав.

Відповідач та її представник у суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити у її задоволенні, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1993 року по 08 травня 2008 року( а.с.5,21).

Від цього шлюбу вони мають спільну доньку Лілію, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 27 червня 2002 року, сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3П.( а.с.4).

Тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), чинного на час придбання спірної квартири, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст.ст. 60, 70 СК України.

Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Відповідно до розяснень, наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України) "Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12 червня 1998 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до або було одержано ним під час шлюбу в дар, в порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення( в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст.25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності ( ст.28 КпШС).

Таке ж розяснення містить й Постанова Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, яке діє на час вирішення спору (п. 23).

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що дане майно придбано в період шлюбу, а відтак є спільним майном подружжя, а отже їх частки є рівними - кожному належить по ? частці.

Відповідач заперечуючи проти позову, в суді першої інстанції вказувала на те, що спірна квартира придбана частково за її особисті кошти, а частково - за спільні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що спільним майном подружжя слід вважати лише 1/2 частку спірної квартири, інша ? частки придбана відповідачем за кошти від продажу спадкового майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 серпня 2001 року, ОСОБА_3 належав житловий будинок по вул. Братській,98 у м. Миколаєві, який вона за договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2001 року продала за 1700 грн. Хоча фактично, що не заперечується позивачем, продано за 2000 доларів США, отримання яких підтверджується розпискою покупця від 17 жовтня 2001 року, і ці кошти були витрачені на придбання нерухомого майна.

Спірну квартиру ними придбано 27 червня 2002 року за 23220 грн., що приблизно становила зі слів сторін 4000 - 4300 дол. США. ( а.с.4).

Вказані обставини позивач підтвердив, і не заперечував проти них.

Таке підтверджується і показаннями свідків, допитаних у суді першої інстанції.

У суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції відповідач зазначала, що на придбання квартири нею витрачено особистих коштів у розмірі 2000 дол. США., решта коштів є спільним майном подружжя.

Відповідно до курсу Національного банку України на час придбання спірної квартири 100 дол. США - 532.88 грн., тому 2000 дол. США - 10675.60 грн., що становить 45.90% від вартості спірної квартири. 12562 грн.40 коп.( 23220-10675.6) становить 54.10% від вартості придбаної квартири, ? частина - 6281 грн. 20 коп.( 12562.4:2), або по 27%.

За такого, спільним майном подружжя є 54.10% спірної квартири, а 45.90% - особистою власністю відповідача.

Відтак позивачеві належить 27.05%, що приблизно відповідає ? частці, право власності на які визнав за ним суд першої інстанції, а відповідачеві 73%, що приблизно є ? частки спірної квартири.

Отже, встановивши, що спірне майно було придбано сторонами під час шлюбу й виходячи з відсутності доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна за спільні кошти подружжя, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються у заявах по суті, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Оскільки обставини продажу відповідачем спадкового майна за 2000 дол. США, вкладення цих коштів до спільних коштів, за які було придбано спірну квартиру, визнано позивачем у суді першої інстанції, то вони не підлягають доказуванню. За такого аргументи апеляційної скарги проте, що розписка на 2000 дол. США не може бути належним доказом підтвердження вартості проданого майна, оскільки в договорі зазначено 1700 грн. не заслуговують на увагу.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належних доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, позивачем надано до суду не було, а тому доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи позивача перевірені і їм дана належна оцінка.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

ОСОБА_6

_____________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 12.07.2018 р.