Справа № 489/1333/17
Провадження № 22-ц/812/248/18
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Яценко Л.В.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомленні про дату,час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства «Акцент-Банк»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Тихоновою Н.С., за відсутності учасників справи, у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А

16 березня 2017 року ПАТ «Акцент-Банк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 15 січня 2015 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір б/н за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку, встановленому кредитним договором.

Проте остання свої зобов'язання за Договором виконувала неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 13 листопада 2016 року становить 27 195 грн.26 коп., з яких 4 976 грн.02 коп. - заборгованість за кредитом; 18596 грн. 04 коп.- заборгованість по процентам за користування кредитом, 1852 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 1 271 грн.20 коп. (процентна складова).

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь зазначену заборгованість та судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2018 року позов ПАТ «Акцент-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Акцент-Банк" заборгованість за кредитним договором б/н від 15 січня 2015 року у розмірі 10454 грн.98 коп., з яких 4 976 грн.02 коп. - заборгованість за кредитом; 4504 грн.92 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, штраф - 500 грн. (фіксована частина) та 474 грн.04 коп. (процентна складова) та 1600 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на ухвалення рішення суду першої інстанції з порушенням норм процесуального та матеріального права, просив скасувати його в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги Банку у повному обсязі.

Рішенням загальних зборів учасників (протокол №1/2018) від 25 квітня 2018 року змінено найменування позивача з публічного акціонерного товариства «Акцент Банк»

( ПАТ « Акцент Банк») на акціонерне товариство «Акцент Банк» ( АТ «Акцент Банк»), яке є правонаступником всіх прав та зобов'язань ПАТ «Акцент Банк», ЗАТ «Акцент Банк» ( а.с.69).

У судове засідання сторони не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 15 січня 2015 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Але відповідач свої зобов'язання за даним договором виконувала не належним чином.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитом станом на 13 листопада 2016 року становить 27 195 грн.26 коп., з яких 4 976 грн.02 коп. - заборгованість за кредитом; 18596 грн.04 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1852 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 1 271 грн.20 коп. (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано відповідних доказів за правилами ст.81 ЦПК України на підтвердження виконання процедури повідомлення позивача про зміну процентної ставки; щодо стягнення пені та штрафів виходив із того, що одночасне їх стягнення є подвійною відповідальністю. Крім того, заявлена банком вимога про стягнення пені не може бути задоволена у зв'язку з тим, що відповідно до змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку сума 1852 грн. 00 коп. вказана одночасно як пеня та комісія, без уточнення її складових, тобто відсутнє розмежування пені та комісії, в зв'язку з чим не можливо визначити розмір пені та спосіб її нарахування, а також неможливо визначити розмір комісії, яку просить стягнути позивач.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно зі ст.ст. 526, 530,610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції ( акценту) другою стороною.

В даному випадку сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої укладений сторонами договір є договором приєднання, оскільки відповідач, підписуючи Заяву позичальника приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг, які є загальними для всіх і таке приєднання можливо лише до запропонованого договору в цілому.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З наданого позивачем Розрахунку вбачається, що Банком в односторонньому порядку за час дії Договору збільшено процентну ставку з 01 квітня 2015 року до 46,80 % річних.

Проте, відповідно до п.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році.

Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 зазначалось, що боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа (повідомлення) про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові.

Проте, Умови та Правила надання банківських послуг, що діяли на час підписання анкети-заяви, та надані позивачем на підтвердження своїх вимог, зокрема, підпункти 6.3 та 6.4 зазначають певну процедуру повідомлення позичальника про зміну тарифу за кредитним договором.

Оскільки позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження виконання процедури повідомлення позивача про зміну процентної ставки, суд першої інстанцїі дійшові вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам із розрахунку 46.80% ( починаючи з квітня 2015 року) не підлягають задоволенню та стягнув дану заборгованість, виходячи з розміру первинної процентноі ставки за договором.

Доводи апеляційної скарги проте, що Умовами та Правилами надання банківських послуг в А-Банк не передбачено зміну процентної ставки в односторонньому порядку; Банк має лише право запропонувати клієнту нові умови кредитування ( новий розмір процентів) і якщо клієнт не згоден з даними умовами, він має право відмовитися, погасити наявну заборгованість і не використовувати дану картку, не заслуговують на увагу, оскільки такі умови не звільняють відповідача від виконання та дотримання процедури повідомлення позивача про зміну процентної ставки.

Щодо стягнення пені та штрафів колегія суддів виходить з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Більш того, заявлена банком вимога про стягнення пені не може бути задоволена ще й у зв'язку з тим, що відповідно до змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку сума 1852 грн. 00 коп. вказана одночасно як пеня та комісія, без уточнення її складових, тобто відсутнє розмежування пені та комісії, в зв'язку з чим не можливо визначити розмір пені та спосіб її нарахування, а також неможливо визначити розмір комісії, яку просить стягнути позивач.

Згідно із наданим позивачем розрахунком пеня нараховувалася щомісячно в однаковому розмірі 100 грн., що суперечить умовам кредитного договору, наведеним у довідці про умови кредитування з використанням картки «Універсальна», в яких передбачена формула нарахування пені. Однак банк у розрахунках заборгованості таку формулу не застосовував, а відтак розрахунки позивача в частині нарахування пені не можуть бути покладені в основу рішення суду. Інших розрахунків банк суду не надав.

За такого, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення пені з відповідача, оскільки це є подвійним стягненням, є вірним.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови у стягненні пені висновків суду не спростовують.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Підстав для скасування чи зміни рішення судова колегія не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 27 грудня 2018 року.