Справа № 346/3637/18
Провадження № 2/346/1827/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого-судді Веселова В.М.

секретаря - Максимюк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування Коломийської районної державної адміністртації про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5, такими, що втратили право на користування будинком №23 по вул. Євгена Коновальця в с. Перерив, Коломийського району, Івано-Франківської області. Вказала, що вона є власником вищевказаного житлового будинку на підставі договору довічного утримання, посвідченого 21.05.2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № Д-819. Також в будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Однак, вони не проживають в будинку, тривалий час проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 2015 року проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, а з реєстрації в будинку позивачі не знялися. Більше восьми років відповідачі не проживають у спірному будинку, участі у його утриманні не приймають, не сплачують комунальні платежі, чим створюють їй незручності в користування будинком, вона не може оформити субсидію. В судове засідання позивачка подала письмове клопотання про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися,однак подали до суду письмові клопотання про слухання справи у їх відсутність,позовні вимоги визнали в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання подав клопотання про слухання справи у відсутність представника,покладається на рішення суду.

Розглянувши письмові клопотання позивачки та відповідачів і представника третьої особи, та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по вулиці Коновальці, 23 в с. Перерив, Коломийського району Івано-Франківської області на підставі договору довічного утримання (догляду) від 21.05.2004 року приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром № Д-819.

Відповідачі, які приходяться позивачці донькою та зятем, які у 2010 році після одруження зареєструвалися у вказаному будинку, згодом зареєстрували дітей. Однак, не проживають в будинку, з липня 2010 року проживали в ІНФОРМАЦІЯ_3, а з 2015 року проживають в ІНФОРМАЦІЯ_4, проте з реєстрації в спірному будинку позивачі знятися добровільно відмовляються.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачі не турбуються за спірне житло, не несуть жодних витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги, що свідчить про те, що відповідачі втратив будь-який інтерес до спірного житла.

У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідачі більше восьми років не приймали участі у витратах по утриманню будинку, не сплачувала комунальні та інші платежі, не допомагали в поточних ремонтах, в будинку відсутні їхні особисті речі.

У відповідності до ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 ОСОБА_7 України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У відповідності до ст.41 ОСОБА_7 України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. ОСОБА_7 України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до ОСОБА_7 України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені ОСОБА_7 та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 ОСОБА_7 України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_8 проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачка є власником спірного будинку, відповідно має право на власність, користування та розпорядження щодо свого будинку за власним розсудом. Відповідачі в спірному будинку не проживають більше восьми років та не беруть участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставні і підлягають до задоволення.

Наведене підтверджується копією договору довічного утримання (догляду), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, актом обстеження фактичного місця проживання від 26.07.2018 року № 641/02-07/39, довідкою Матеївецької сільської ради обєднаної територіальної громади від 27.07.2018 року № 866, довідкою № 139 про реєстрацію місця проживання особи від 22.06.2017 року, копією паспорта та ідентифікаційного коду.

На підставі ст.41 ОСОБА_7 України, ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах ОСОБА_8 проти України» від 21.12.2010 року та «East Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року, ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства", ст.3 Сімейного кодексу України та керуючись ст.ст.206,247 ч.2,263, 264, 265, 268 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, такими, що втратили право користування житлом в будинку с. Перерив по вул. Євгена Коновальця, 23, Коломийського району, Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 29 серпня 2018 року.

Суддя Веселов В. М.