АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2755/18 Справа № 183/6184/16 Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.
суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.
при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до 194 понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення 194 понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, без серії та номеру, виданого 26 травня 2015 року 194 понтонно-мостовим загоном Державної спеціальної служби транспорту, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з неодноразово уточненим позовом до 194 понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення 194 понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, без серії та номеру, виданого 26 травня 2015 року 194 понтонно-мостовим загоном Державної спеціальної служби транспорту, мотивуючи його тим, що з 23 листопада 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та 18 грудня 2012 року рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради №702 ОСОБА_1 і членам його родини (їй та їхньому сину ОСОБА_3 ) було виділено службове житлове приміщення - двокімнатна службова квартира АДРЕСА_2 .
Вказувала, що з 05 лютого 2013 року вона, ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_4 були зареєстровані у вказаній квартирі.
Зазначала, що через негативну поведінку ОСОБА_1 їх сімейне життя не склалося та з листопада 2012 року їхні шлюбні відносини фактично припинилися, у зв`язку з чим вона вимушена була переїхати проживати до будинку АДРЕСА_3 та припинити будь-які стосунки з відповідачем, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року шлюб між ними було розірвано.
Посилаючись на те, що у вересні 2016 року дізналась, що ОСОБА_1 , без отримання її згоди на приватизацію, отримав свідоцтво про право власності на надану їхній сім`ї квартиру та здійснив державну реєстрацію нерухомого майна, просила суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації про визнання права на приватизацію квартири і передачу квартири у спільну сумісну власність №45 від 30 квітня 2015 року, видане 194 понтонно-мостовим загоном Державної спеціальної служби транспорту; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26 травня 2015 року, видане 194 понтонно-мостовим загоном Державної спеціальної служби транспорту; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22296927 від 23 червня 2015 року.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано незаконним розпорядження органу приватизації 194 понтонно-мостового загону Державної спеціальної служби транспорту №45 від 30 квітня 2015 року щодо передачі квартири АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, без серії, без номеру, видане 26 травня 2015 року 194 понтонно-мостовим загоном Державної спеціальної служби транспорту про право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач колишній член його родини, а отже ніякого відношення до наданої йому, як службове житлове приміщення, квартири на теперішній час немає.
27 серпня 2018 року на адресу суду надійшла повторна заява від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Такарєва В.В. про перенесення дати розгляду апеляційної скарги, оскільки відповідач бажає особисто прийняти участь у судовому засідання, проте перебуває у відрядженні, орієнтовний термін якого до 30 жовтня 2018 року (а.с. 244).
Втім колегія суддів вважає за можливе дану заяву залишити без задоволення та розглядати справи без участі, належним чином сповіщеного, відповідача (а.с.242), оскільки до заяви не додано будь-яких підтверджуючих документів стосовно перебування ОСОБА_1 у відрядженні, крім того колегія суддів звертає увагу на те, що 04 червня 2018 року до суду подавалась аналогічна заява з зазначенням того, що відповідач у відрядженні орієнтовно до 20 серпня 2018 року, що свідчить про відверте зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.
Крім того колегія суддів наголошує на тому, що частиною 1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального судочинства.
У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Предметом оскарження в даній справі є судове рішення у спорі, категорія якого виключає можливість розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а тому розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 проводиться в порядку загального позовного провадження з викликом осіб які приймають участь у даній справі.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 23 листопада 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11).
За час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 (а.с.27).
З серпня 2006 року по 05 лютого 2013 року позивач ОСОБА_2 була зареєстрована в військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_4 (а.с.5).
18 грудня 2012 року на підставі рішення №702 виконавчого комітету Новомосковської міської ради ОСОБА_1 та його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_5 , видано ордер №113 на право зайняття службового житлового приміщення жилої двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.63).
25 січня 2013 року у вказаній квартирі зареєстровано ОСОБА_1 (а.с.59), а 05 лютого 2013 року ОСОБА_2 (а.с.5,9).
Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року та встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 остаточно припинили сімейно-шлюбні відносини з листопада 2012 року.
З 01 листопада 2012 року позивач вийняла в оренду житлову квартиру АДРЕСА_5 (а.с.13-15), з 01 січня 2016 року позивач орендувала житлову квартиру у АДРЕСА_6 (а.с.16-17).
Рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради №113 від 25 лютого 2015 року Про зняття статусу службових з квартир, розташованих за адресою АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8 виключено з числа «службових» у зв`язку з відсутністю потреби в такому їх використанні, в тому числі, двокімнатну квартиру АДРЕСА_9 , в якій мешкає підполковник ОСОБА_1 складом сім`ї з особи: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_5 , 2007 року народження, перебуває на квартирному обліку з 22 липня 2004 року та має вислугу на військовій службі більше 15 років (а.с.64-66).
27 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до керівника органу приватизації командира 194 ПМЗ із заявою про оформлення передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1 на членів його сім`ї у рівних частках, а саме у власність ОСОБА_1 та сина ОСОБА_5 (а.с.67), до якої додано довідку про склад сім`ї та займані приміщення, документ, що підтверджує невикористання житлових чеків.
30 квітня 2015 року розпорядженням керівника органу приватизації №45 від 30 квітня 2015 року заява ОСОБА_1 задоволена та квартира АДРЕСА_1 , передана в спільну сумісну власність (а.с.68).
26 травня 2015 року керівником органу приватизації 194 ПМЗ ДССТ видано свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (а.с.69).
16 червня 2015 року право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.18-19,70).
21 вересня 2016 року комісією у складі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , за участю сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , складено акт обстеження з місця проживання АДРЕСА_10 , у відповідності до якого, встановлено відсутність проживання за місцем реєстрації ОСОБА_2 (а.с.62).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх часткової доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із ч.2 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 345 ЦК України закріплено право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст.65-1 ЖК Української РСР, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.
Згідно з ч.1 ст.64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій,установ.
Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК Української РСР, громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, житлових приміщень гуртожитках, тощо чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Оскільки Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначено умов, за яких один із членів сім`ї матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, то частка кожного є рівною.
У відповідності до п.1 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року, положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення) визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.
За п.4 Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну(спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї,які постійно мешкають у цих квартирах(будинках),жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
За п.п.17,18 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників.
Судова колегія звертає увагу на те, що ст.72 ЖК Української РСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира видавалась і на позивача, з 05 лютого 2013 року та по теперішній вона в ній зареєстрована, рішенням суду не визнавалась такою, що втратила право користування квартирою, будь-якої згоди на приватизацію квартири позивач не надавала.
Посилання апеляційної скарги не те, що позивач втратила право користування спірною квартирою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відсутнє судове рішення щодо визнання позивача такою, що втратила право користування квартирою.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не утримувала спірне житлове приміщення та не сплачувала комунальні послуги, також не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог, оскільки вони не були предметом розгляду по даній справі.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Суддя: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.