Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 215/1279/17-ц

провадження № 61-25563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року у складі судді Конопліної С. І. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») компенсацію моральної шкоди у зв'язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, втратою професійної працездатності, розмір якої оцінив у 320 000,00 грн, та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він тривалий час працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» у шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання та висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 15 грудня 2016 року йому первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 50 %, а також третя група інвалідності на термін з 05 грудня 2016 року до 01 січня 2018 року.

Вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням йому заподіяно моральну шкоду, яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2017 року, залишеним без зміни постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_4 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів, а також 640 грн компенсації витрат на правову допомогу.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що з урахуванням вимог статті 153, частини першої статті 237-1 КЗпП України, статті 13 Закону України «Про охорону праці» у відповідача виник обов'язок відшкодувати позивачу моральну шкоду у зв'язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

У касаційній скарзі ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Заявник зазначав, що зі сторони роботодавця не було вчинено ніяких навмисних протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які спричинили профзахворювання позивача. Умови праці, у яких працював ОСОБА_4 не створювались ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», а є наслідком недосконалості технології робочого процесу.

Крім того, суди не звернули увагу на те, що позивач почав хворіти з 2003 року, але, незважаючи на це, продовжував свідомо працювати на підприємстві до 2016 року.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 12 червня 2000 року до 10 квітня 2016 року ОСОБА_4 працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на різних посадах із повним робочим днем у підземних умовах та був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України.

За виявленим професійним захворюванням складено акт від 10 листопада 2016 року, згідно з яким причиною виникнення хронічного професійного захворювання позивача є робота протягом 15 років 10 місяців в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу: запиленість повітря робочої зони. Відповідно до пункту 19 цього акту адміністрацією підприємства порушено законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи відповідно до вимог нормативних актів, проте конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо.

Висновком МСЕК від 15 грудня 2016 року ОСОБА_4 первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 50 %, а також третя група інвалідності на термін з 05 грудня 2016 року до 01 січня 2018 року.

Згідно з частиною другою статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що професійне захворювання позивача, що завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», оскільки було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення статті 237-1 КЗпП України та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання з роботодавця ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

Аргументи касаційної скарги щодо відсутності вини ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» у заподіянні моральних страждань ОСОБА_5 є безпідставними.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Частиною третьою статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок стійкої втрати професійної працездатності, суди врахували обставини, які мають суттєве значення, зокрема глибину, інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, наслідки, що наступили, а також дотрималися вимог розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Аргументи скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки,що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

До того ж вони були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат