Справа № 463/2936/15-ц
Провадження № 2/463/60/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника відповідача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка Михайла Олександровича, ОСОБА_6, ОСОБА_7 як законного представника ОСОБА_8, треті особи Управління державної реєстрації Львівської міської ради, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Осадчук Ірина Миколаївна про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, відновлення дійсного правового статусу кімнати, зобов'язання відновити будинок до попереднього стану,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про виселення відповідачів з приміщення кімнати площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1, позначеного літ. 1-1 в технічному паспорті на вказаний будинок від 17.08.1992р.; зобов'язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні зазначеним приміщенням шляхом: відновлення окремого виходу, ліквідації дверних прорізів, влаштування іншого дверного прорізу, від'єднання приміщень від системи опалення, постачання електричної енергії.

Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2015р.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.05.2016р. (а.с.124 т.1) вказаний позов в частині позовних вимог про зобов'язання до вчинення дій за заявою позивача залишено без розгляду.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.12.2016р. (а.с.195 т.1) вказаний позов в іншій частині за заявою позивача залишено без розгляду.

Разом з тим, під час розгляду даної справи, ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про відновлення дійсного правового статусу кімнати літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1 та визнання її складовою частиною цього будинку; припинення права власності ОСОБА_4 на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1 та скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2016р. (а.с.170 т.1) зустрічний позов прийнято до розгляду та об'єднано в одне провадження з первісним позовом, а після залишення первісного позову без розгляду, відповідно, продовжено розгляд зустрічного позову.

В подальшому, 28.02.2017р. ОСОБА_3 уточнив свій позов, про що подав відповідну заяву, доповнивши його вимогою про зобов'язання ОСОБА_4 відновити будинок по АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме відновити вікно в кімнаті літерою 1-1 на місці протиправно влаштованих дверей, відновити двері між кімнатою літ. 1-1 і коридором літ. 1-2 та двері між кімнатою літ. 1-1 і кімнатою літ. 1-6, відновити електропроводку будинку, відновити систему опалення в будинку.

Ухвалою суду від 06.03.2017р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду вказану заяву.

В подальшому, 26.04.2017р. ОСОБА_3 уточнив свій позов, про що подав відповідну заяву, доповнивши його вимогами про скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка М.О. № 4069912 від 18.07.2013р. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_13 на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1; визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014р., посвідчений нотаріусом Осадчук І.М., згідно якого ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_4 купила приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літ. 1-1, що знаходиться в будинку на АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 27.04.2017р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду вказану заяву.

В судовому засіданні 02.03.2018р. представником позивача ОСОБА_14 подано заяву про збільшення розміру позовних, зокрема про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4069912 від 18.07.2013р. державного реєстратора Живка М.О. про реєстрацію приміщення кімнати 1-1 у будинку АДРЕСА_1; визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Осадчук І.М., реєстраційний номер 645, згідно якого ОСОБА_13 продав ОСОБА_4 кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1; скасування державної реєстрації права власності на приміщення кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01) від 25.12.2014р. за власником ОСОБА_4, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2014р.; відновлення дійсного правового статусу кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та визнання її складовою частиною цього будинку; зобов'язання ОСОБА_4 відновити будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме відновити вікно у кімнаті 1-1 на місці влаштованих дверей, відновити двері між кімнатою 1-1 і кімнатою 1-6, відновити електропроводку, систему опалення в будинку.

Ухвалою суду від 02.03.2018р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду вказану заяву.

Крім того, в судовому засіданні 01.06.2018р. представником ОСОБА_15 - ОСОБА_14 подано заяву про уточнення позовних вимог, зокрема, просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4069912 від 18.07.2013р. державного реєстратора Живка М.О. реєстраційної служби ЛМУЮ про реєстрацію приміщення кімнати 1-1 у будинку АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014р. посвідчений приватним нотаріусом Осадчук І.М. № 645, згідно якого ОСОБА_13 продав ОСОБА_4 кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на приміщення кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 (рном 01) від 25.12.2014р. за власником ОСОБА_4 право власності яке виникло на підставі договору купівлі-продажу приміщення кімнати р. № 645 від 25.12.2014р.; відновити дійсний правовий статус кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та визнати її складовою частиною цього будинку; зобов'язати ОСОБА_4 відновити будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме відновити вікно в кімнаті 1-1 на місці протиправно влаштованих дверей, відновити двері між кімнатою 1-1 і кімнатою 1-6, відновити електропроводку будинку, відновити систему опалення в будинку.

Ухвалою суду від 21.06.2018р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду вказану заяву.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1, діючи на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_13, 15.07.2013р. звернувся до державного реєстратора Живко М.О. щодо реєстрації права власності на приміщення кімнати 1-1 у будинку АДРЕСА_1, до якої долучив копії паспорта ОСОБА_13, довіреності, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. та довідки Львівського БТІ від 12.07.2013р. На підставі такої заяви та поданих до неї документів 18.07.2013р. державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності. Разом з тим, в процесі вчинення реєстраційних дій державний реєстратор сформував інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого спірне майно перебуває під обтяженням, що відповідно, не давало державному реєстратору підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав. Крім того, в картці прийому документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення відсутні відомості про поверховий план на будинок, хоча в матеріалах реєстраційної справи такий документ наявний. Також, державний реєстратор отримавши заяву повинен був перевірити наявність підстав для відмови у вчиненні реєстраційних дій і хоча такі підстави, які зазначені в законі були, державний реєстратор не відмовив у проведенні реєстрації права власності. В свою чергу, при прийнятті оскаржуваного рішення державний реєстратор прийшов до висновку про те, що спірне майно є окремим об'єктом нерухомого майна, проте рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., на підставі якого державний реєстратор зробив такі висновки, не припинялось право спільної часткової власності ОСОБА_13 на 1/5 частин спірного будинку, до якої входила кімната літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. Тому вважає, що на момент прийняття оскаржуваного рішення існували очевидні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, оскільки на підставі рішення суду від 14.06.2006р. право власності на кімнату як на окремий об'єкт нерухомого майна не могло бути зареєстрованим без скасування реєстрації права спільної часткової власності на той самий об'єкт. Зокрема, зареєструвавши право власності на кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. без скасування реєстрації права власності на 1/5 частин будинку, до якої входила кімната 1-1, державний реєстратор Живко О.М. тим самим створив ОСОБА_13 ще один об'єкт нерухомості в Державному реєстрі прав власності, оскільки в останнього перебувало у власності як 1/5 частин будинку, так і окремий об'єкт нерухомості.

Крім того, ОСОБА_1 діяв від імені ОСОБА_13 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, проте за змістом цієї довіреності ОСОБА_1 не був уповноважений проводити дії, пов'язані з реєстрацією права власності, а лише міг представляти інтереси ОСОБА_13 в судових органах та органах виконавчої служби, що також не давало підстав для прийняття оскаржуваного рішення про реєстрацію права власності.

З іншої сторони, після реєстрації права власності на кімнату як на окремий об'єкт нерухомості, державний реєстратор повинен був закрити розділ Державного реєстру прав на будинок № 6 та закрити реєстраційну справу на будинок, однак таких дій не вчинив, а також не переніс записи про речові права та їх обтяження щодо об'єкта який поділяється до новоствореного розділу Державного реєстру прав. Зокрема, не було перенесено запису про заборону відчуження кімнати, внаслідок чого в подальшому 25.12.2014р. така кімната була відчужена.

Також, при реєстрації права власності державному реєстратору не було подано технічного паспорта на новоутворений об'єкт і серед іншого, такий ОСОБА_13 не оформлявся.

Крім того, 26.03.2013р. ОСОБА_13 отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, тоді як під час реєстрації права власності, державному реєстратору був поданий паспорт серії НОМЕР_6, який станом на 15.07.2013р. був недіючим.

Як наслідок, реєстрацію права власності на приміщення кімнати вважає незаконним, оскільки така кімната є складовою частиною будинку, а не окремим об'єктом нерухомого майна, що в кінцевому, унеможливлювало укладення договору купівлі-продажу від 25.12.2014р., за яким ОСОБА_13 продав ОСОБА_4 приміщення спірної кімнати, що вважає є самостійною підставою для визнання недійсним такого договору. Крім того, при посвідченні договору купівлі-продажу від 25.12.2014р. приватний нотаріус Осадчук І.М. повинна була витребувати документи у ОСОБА_13 про припинення права спільної часткової власності або інших доказів того, що об'єкти нерухомого майна є різними, оскільки продавши кімнату як окремий об'єкт нерухомого майна у власності ОСОБА_13 фактично залишилась кімната у складі спільної часткової власності, яка станом на момент укладення договору не скасовувалась.

В такому випадку, ОСОБА_13 міг продати лише належну йому 1/5 частки в будинку, а оскільки договір купівлі-продажу від 25.12.2014р. стосується кімнати, він вважається неукладеним.

Крім того, в процесі вчинення нотаріальних дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 25.12.2014р. державний нотаріус здійснив пошук відомостей про обтяження такого майна в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, та відповідно, не врахував наявність попередньо накладених арештів, які унеможливлювали процедуру відчуження.

Що стосується рішень Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. та від 14.06.2006р., незважаючи на набрання ними законної сили, вважає їх помилковими, оскільки фізично кімната літ. 1-1 не може вважатись окремим об'єктом нерухомого майна, внаслідок чого відновлення дійсного правового статусу кімнати можливе у спосіб винесення іншого рішення.

Крім того, в процесі виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2010р. про вселення ОСОБА_4 в спірну кімнату, останньою, а також державними виконавцями та іншими невідомими особами, які представились як служба охорони та дільничним інспектором поліції вчинено ряд протиправних дій. Зокрема, протиправно вибито двері на місці вікна в кімнаті і на цьому місці встановлено двері, зламано і приведено у непридатний стан меблі, побутову техніку та інші речі, а частину майна викрадено. За допомогою державних виконавців ОСОБА_4. протиправно заблокувала двері між кімнатою літерою 1-1 і коридором 1-2 та між кімнатою літерою 1-1 і кімнатою літ. 1-6 та замуровано їх з боку кімнати 1-1. Внаслідок таких дій втратив доступ до кімнати літ. 1-6, в якій знаходиться його майно, гроші та документи. Також пошкоджено електропроводку в будинку та систему опалення, внаслідок чого вважає, що відповідач зобов'язана відновити приміщення будинку до попереднього стану.

Окремою заявою заперечив проти застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки такий строк ним не пропущено. Копію витягу з реєстру речових прав щодо спірної кімнати ОСОБА_4 надала разом з своєю позовною заявою в даній справі 19.06.2015р., у зв'язку з чим строк позовної давності не пропущено.

Повноважний представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 надав суду письмові заперечення проти позову. Зокрема, обґрунтованість позовних вимог помилковістю рішень суду, які набрали законної сили, вказує на безпідставність позову, оскільки судові рішення є обов'язковими до виконання, а обставини, встановлені такими рішеннями суду не доказуються. Так, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., яке набрало законної сили, серед іншого встановлено, що 1/5 частин будинку є власністю ОСОБА_17 В свою чергу, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., яке також набрало законної сили, підтверджено право власності ОСОБА_13 на приміщення кімнати пл. 18,4 кв.м., яка є окремим об'єктом нерухомого майна, а не складовою частиною будинку. Аналогічні обставини були встановлені під час розгляду заяви ОСОБА_3 про виправлення описки в рішенні суду від 14.06.2006р., внаслідок чого державний реєстратор правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію, а ОСОБА_13 вправі був відчужити таке майно, що ним і було зроблено згідно договору від 25.12.2014р. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Крім того, подав окрему заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки про прийняття оскаржуваного рішення від 18.10.2013р. ОСОБА_3 об'єктивно міг дізнатись не пізніше 18.10.2013р., проте з позовом звернувся до суду лише 26.04.2017р., тобто по спливу трьохрічного строку позовної давності, наслідком чого є відмова від позову.

Відповідач - Державний реєстратор Живко М.О. 13.12.2017р. подав до суду письмові заперечення проти позову (а.с.200 т.2), згідно яких проти обґрунтованості вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.07.2013р. заперечує. В іншій частині позовних вимог покладається на розсуд суду. Справу просить розглядати за його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яка є законним представником ОСОБА_8 - спадкоємців ОСОБА_13 24.04.2018р. скерували до суду заяви (а.с.46, 47 т.3), якими підтвердили факт отримання ними заяви про збільшення позовних вимог від 01.03.2018р. Позовні вимоги заперечують, а справу просять розглядати за їх відсутності.

Представник третьої особи - ГТУЮ у Львівській області 17.07.2017р. скерував до суду письмові заперечення проти позову (а.с.95-96 т.2), вказуючи на те, що Управління з 01.05.2016р. не входить в систему суб'єктів державної реєстрації прав, а внесення записів про речові права на нерухоме майно в Державному реєстрі належить безпосередньо до повноважень державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно, що перебувають у трудових відносинах із суб'єктом державної реєстрації або нотаріусів. Просить в задоволенні позову відмовити, а справу слухати у його відсутності.

Представник третьої особи - Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради 06.09.2017р. скерував до суду письмові заперечення проти позову (а.с.110 т.2), вказуючи на те, що Управління утворено рішенням ЛМР № 226 від 01.06.2016р. і не є правонаступником реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції. Відповідно, управлінням прав та свобод позивача не порушено.

Третя особа - приватний нотаріус ЛМНО Осадчук І.М. скерувала до суду заяву від 20.11.2018р. (а.с.53 т.4), у якій справу просить розглядати за її відсутності, а у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Письмових пояснень або заперечень від інших учасників справи до суду не надходило.

Процесуальні дії, вчинені судом в процесі розгляду даної справи.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.03.2017р. (а.с.231 т.1) витребувано в Управлінні державної реєстрації Львівської міської ради (м. Львів, вул. Городоцька, 299) - реєстраційну справу на будинок на АДРЕСА_1;

у Головному територіальному управління юстиції у Львівській області (м. Львів, пл. Шашкевича, 1) - реєстраційну справу на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1;

у Личаківському ВДВС ГТУЮ у Львівській області (м. Львів, пр. Чорновола, 39) - виконавче провадження ВП №30464267 щодо вселення ОСОБА_18 в кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1.

На виконання вимог ухвали суду від 06.03.2017р. ГТУЮ у Львівській області 31.03.2017р. направило на адресу суду реєстраційну справу № 2283 на кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1 (а.с.102 т.2).

Управління державної реєстрації на виконання вимог цієї ухвали 20.04.2017р. направило на адресу суду оригінал реєстраційної справи на будинок АДРЕСА_1 (а.с.103 т.2).

Личаківський ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області на виконання вимог цієї ухвали 13.04.2017р. направив на адресу суду матеріали виконавчого провадження № 30464267 (а.с.239 т.1).

Матеріали реєстраційних справ та матеріали виконавчого провадження долучені до матеріалів даної цивільної справи.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.06.2017р. (а.с.84, 85-86 т.2) відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи у справі.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.11.2017р. (а.с.188, 189-190 т.2) відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи у справі.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.01.2018р. витребувано в Управління державної реєстрації Львівської міської ради (м. Львів, вул. Городоцька, 299) усі наявні реєстраційні справи на будинок та приміщення будинку на АДРЕСА_1.

Відповідь на дану ухвалу надійшла на адресу суду 05.02.2018р. (а.с.251 т.2).

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2018р. (а.с.12, 13-14 т.3) до участі в справі залучено як третю особу Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Осадчук І.М. Одночасно, витребувано в останньої оригінали або належно завірені копії матеріалів нотаріальної справи сформовані при посвідченні договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014 року, згідно якого ОСОБА_13 продав ОСОБА_4 кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1.

Належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи сформовані при посвідченні договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014 року (а.с.48-75 т.3) надійшли на адресу суду 24.04.2018р.

В судове засідання 25.04.2018р. позивач ОСОБА_3 подав заяву про відвід головуючого судді. У відповідності до ч. 3 ст. 40 ЦПК України, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.04.2018р. (а.с.81 т.3) питання про відвід головуючого судді передано для розгляду іншого судді визначеному в порядку, встановленому ч.1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Мармаша В.Я. від 26.04.2018р. (а.с.84 т.3) в задоволенні заяви про відвід головуючого судді відмовлено.

Крім того, в судове засідання 01.06.2018р. позивач ОСОБА_3 повторно подав заяву про відвід головуючого судді. У відповідності до ч. 3 ст. 40 ЦПК України, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.04.2018р. (а.с.121 т.3) питання про відвід головуючого судді передано для розгляду іншого судді визначеному в порядку, встановленому ч.1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Мармаша В.Я. від 05.06.2018р. (а.с.126 т.3) в задоволенні заяви про відвід головуючого судді відмовлено.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.06.2018р. (а.с.184, 185-186 т.3) відмовлено в задоволенні клопотання представників позивача про призначення почеркознавчої експертизи у цивільній справі.

Також, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.06.2018р. (а.с.190-191 т.3) витребувано для огляду в судовому засіданні в ПН ЛМНО Осадчук І.М. оригінали матеріалів нотаріальної справи сформовані при посвідченні договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014 року, згідно якого ОСОБА_13 продав ОСОБА_4 кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1.

Цією ж ухвалою у ГТУЮ у Львівській області та в Управління державної реєстрації Львівської міської ради витребувано інформацію про дату скасування відомостей (зняття або перенесення таких) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяжень, а саме:

р.№ 3206337 арешт нерухомого майна зареєстровано 15.05.2006 року на підставі постанови б/н від 03.05.2006 року ДВС у Личаківському районі м. Львова. Об'єкт обтяження: 1/5 частина домоволодіння, в яку входить приміщення 1-1 площею 18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1;

р.№ 10668925 арешт нерухомого майна зареєстровано 27.12.2010 року на підставі ухвали 2-2010 Личаківського районного суду м. Львова від 17.11.2010 року. Об'єкт обтяження будинок АДРЕСА_1 м. Львова;

р.№ 11950921 арешт нерухомого майна зареєстровано 12.12.2011 року на підставі постанови 30279858 від 08.12.2011 року Першого відділу ДВС Луцького міського управління юстиції. Об'єкт обтяження: все нерухоме майно.

Цією ж ухвалою у Шевченківського РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області витребувано інформацію про період дійсності паспорту громадянина України ОСОБА_13 (податковий номер НОМЕР_1) серії НОМЕР_6 виданий 28.10.1997 року та у зв'язку з чим вважається недійсним, а також інформацію про період дійсності паспорту громадянина України ОСОБА_13 серії НОМЕР_7 від 26.03.2013 року.

Шевченківський РВ у м. Львові ДМС України у Львівській області на виконання вимог цієї ухвали 12.07.2018р. направив суду копії заяв про видачу паспорта громадянина України ОСОБА_13 (а.с.206-208 т.3).

Управління державної реєстрації Львівської міської ради на виконання вимог цієї ухвали 24.07.2018р. (а.с.221 т.3) та 16.07.2018р. (а.с.223 т.3) направило суду інформацію щодо скасування відомостей в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

ГТУЮ у Львівській області на виконання вимог цієї ухвали 12.07.2018р. направило суду лист (а.с.219 т.3), відповідно до якого органи юстиції з 01.06.2016р. не є належними суб'єктами, що надають інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07.11.2018р. (а.с.18, 19-20 т.4) відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів та призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у цивільній справі.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 39 ЦПК України, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.12.2018р. заяву позивача та представника позивача про відвід головуючого судді залишено без розгляду.

Позиція сторін та третіх осіб під час розгляду справи.

В останнє судове засідання позивач, а також його повноважні представники не з'явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином під розписку (а.с.100 т.4), причин неявки не повідомили. При цьому, будучи присутніми в судовому засіданні 07.12.2018р. під час виступу із вступним словом повноважні представники позивача ОСОБА_19, ОСОБА_14 та ОСОБА_10 висловились про підтримання позову в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, уточненнях до позову та письмових поясненнях. Враховуючи те, що в судовому засіданні 07.11.2018р. учасники справи виступили із вступним словом, судом досліджено зібрані у справі докази та закінчено з'ясування обставин і перевірки їх доказами, а перерва в судовому засіданні оголошена лише на стадії судових дебатів, у зв'язку з закінченням робочого часу, суд вважає можливим завершити розгляд справи у відсутності позивача та його представників, які повідомлені про дату судового засідання належним чином.

Повноважний представник відповідача ОСОБА_18 - ОСОБА_1 будучи присутнім в останньому судовому засіданні, а також під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях, просить в задоволенні позову відмовити.

Інші відповідачі в останнє судове засідання не з'явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Повноважний представник третьої особи - ГТУЮ у Львівській області - Посинень І.Р., будучи присутньою в останньому судовому засіданні, а також під час виступу із вступним словом у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Інші представники третіх осіб в останнє судове засідання не з'явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області причин неявки не повідомив.

З врахуванням попередньо поданих заяв про розгляд справи у відсутності відповідачів та третіх осіб, суд вважає можливим завершити розгляд справи на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1, оригінали матеріалів реєстраційних справ № 01 та № 101, оригінали матеріалів виконавчого провадження № 30464267, належним чином засвідчені копії нотаріальної справи сформованої при посвідченні договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, з якою ознайомилися учасники справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Згідно роз'яснень, наведених в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В судовому засіданні встановлено, що 18.07.2017р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Живко М.О. прийнято рішення № 4069912 згідно якого проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_13 на приміщення кімнати під літ. 1-1 в будинку АДРЕСА_1 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна. Оригінал вказаного рішення знаходиться в матеріалах реєстраційної справи № 01 (а.с.22 реєстраційної справи № 01).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, яке знаходиться в матеріалах виконавчого провадження № 30464267 (а.с.43 матеріалів виконавчого провадження № 30464267) ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцями останнього є ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Відповідно до матеріалів реєстраційної справи № 01 та картки прийому заяви № 3965433 (а.с.15 реєстраційної справи № 01), для проведення державної реєстрації ОСОБА_21, який діяв від імені ОСОБА_13 на підставі довіреності 27.03.2012р., подав державному реєстратору, серед іншого, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. та довідку № 3/9575 від 12.07.2013р., видану ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

За змістом ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації - 18.07.2013р.) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частини третя статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

За змістом ч. 2 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 703 від 22.06.2011р., який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено перелік документів що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно пп. 10 цього пункту, таким документ, серед інших, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 5 ч. ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Отже, підставою для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно є в тому числі рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності на таке майно.

В свою чергу, підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у ст. 24 цього Закону, в ч. 4 якої зазначено, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 16.08.1983р., оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.52 інвентаризаційної справи), будинок АДРЕСА_1 в цілому на праві приватної власності належав ОСОБА_17

На підставі договору дарування від 02.06.1993р. (а.с.10 т.1, а.с.41-42 інвентаризаційної справи), укладеного між ОСОБА_17 та відповідачем ОСОБА_3, останній набув право власності на 4/5 частки цього будинку.

Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. (а.с.12-14 т.1), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.09.2004р. (а.с.15-17 т.1) та ухвалою Верховного Суду України від 13.09.2005р. (а.с.18 т.1), вказаний договір дарування 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель, укладений від 02.06.1993р. між ОСОБА_17 та ОСОБА_3 визнано недійсним як такий, що укладений під впливом помилки, що мала істотне значення.

Згідно мотивувальної частини цього рішення, суд вирішуючи спір, прийшов до висновку, що ОСОБА_17 не мав наміру дарувати ОСОБА_23 4/5 ідеальних частин будинку за адресою АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських споруд, а мав намір подарувати йому конкретно визначені приміщення цього будинку, залишивши за собою у власності кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. та господарські споруди.

З урахуванням таких обставин, цим же рішенням суду визнано дійсним договір дарування, який фактично було укладено між ОСОБА_17 та ОСОБА_3 02.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_17 подарував ОСОБА_3 наступні приміщення будинку: коридор пл. 5,0 м.кв., позначений літером 1-2 , кухня пл. 6,8 м.кв., позначена літером 1- 3, кімната пл. 17,4 м.кв., позначена літером 1- 5, кімната пл. 15,4 м.кв., позначена літером 1- 6, коридор пл. 8,5 м.кв., сходова клітка пл. 1,8 кв.м., позначена літером 1-4, підвальні службові приміщення пл. 19,2 та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частин будинку АДРЕСА_1

Приміщення, які становлять 1/5 частин цього будинку, а саме кімнату позначену літ. 1-1 площею 18,4 кв.м., сарай «Б», «В», «Г», суд ухвалив вважати власністю ОСОБА_17

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. (а.с.22-24 т.1), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.10.2006р. (а.с.25-26 т.1) та ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12.11.2007р. як суду касаційної інстанції, (а.с.27-28 т.1), ОСОБА_17 як власник кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. 28.02.2005 року відчужив її ОСОБА_13 відповідно до нотаріально посвідченого договору міни (а.с.20 т.1), який судом визнано удаваним та який мав на меті приховати договір купівлі-продажу. Вказану угоду визнано договором купівлі-продажу відповідно до якого ОСОБА_17 продав, а ОСОБА_13 купив приміщення кімнати пл. 18.4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку АДРЕСА_1 за ціною 7400 грн. Одночасно цим же рішенням суду відмовлено ОСОБА_23 у переведенні на нього прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним у вигляді удаваного договору міни від 28.02.2005 року з тих підстав, що предметом продажу була належна на праві приватної власності продавцю ОСОБА_17 кімната пл. 18,4 кв.м., а не частка у спільній частковій власності, отже, ОСОБА_3 як власник інших приміщень будинку АДРЕСА_1, не мав права привілеєвої купівлі щодо кімнати пл. 18,4 кв.м.

Тим же рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. задоволено зустрічний позов ОСОБА_13 та визнано за ним право власності на кімнату 1-1 пл. 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016р. (а.с.64 т.2), яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.08.2016р. (а.с.65-66 т.2), ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про виправлення описки в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., в якій останній просив у резолютивній частині вказаного рішення замінити речення «визнати за ОСОБА_13 право власності на приміщення кімнати 18,4 кв.м., позначеної літ. 1-1, у будинку АДРЕСА_1 в м. Львові» на речення «визнати за ОСОБА_13 право власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Львові». Як вбачається із змісту ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016 року, у задоволенні заяви ОСОБА_3 про виправлення описки відмовлено з тієї підстави, що внесення наведених змін у резолютивній частині рішення суду потягло б за собою зміну змісту рішення суду, та вплинуло б на зміну об'єму права власності сторін по справі.

Також, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.05.2013р. (а.с.69-70) відмовлено в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_13 про припинення права власності останнього на 1/5 частку у будинковолодінні АДРЕСА_1, яка складається з кімнати 18,4 кв.м., з тієї підстави, що сторони не є співвласниками майна на праві спільної часткової власності.

Тим же рішенням суд апеляційної інстанції визнав недостатнім доказом висновок судової будівельно-технічної експертизи № 1947 від 29.12.2012р. (а.с.103-108 т.1), згідно якого технічний виділ в натурі 1/5 частин будинку, що складається з кімнати площею 18,4 кв.м. є неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (п. п. 33, 34) вкотре повторив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata («вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.

Оскільки в справі яка розглядається згаданими судовими рішення встановлено ту обставину, що сторони не є співвласниками майна у праві спільної часткової власності, з огляду на принцип юридичної визначеності суд відкидає доводи сторони позивача про те, що об'єкт нерухомого майна перебуває у спільній частковій власності, а для проведення державної реєстрації 18.07.2013р. державний реєстратор Живко М.О. повинен був отримати рішення про припинення спільної часткової власності сторін. Також, суд відкидає доводи сторони позивача про те, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. є судовою помилкою та у зв'язку з цим, відкидає висновки позивача про те, що спірний будинок має статус спільної часткової власності.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18.03.2010р. (а.с.136-138а т.1), яким на думку відповідача встановлено право ОСОБА_17 і ОСОБА_13 саме на 1/5 частки в будинку висновків суду не змінює, оскільки позивач тлумачить таке рішення невірно. За обставинами цієї справи, предметом оскарження було свідоцтво про право власності, яке видане 29.11.2001р., тобто до ухвалення рішень Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. та від 14.06.2006р.

Відтак, твердження позивача про те, що під час проведення державної реєстрації прав існувала суперечність між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно є невірним і навпаки, саме твердження позивача про правовий режим спільної часткової власності створює таку суперечність, оскільки тим самим порушується принцип правової визначеності.

Тому, така обставина не створювала підстави для відмови в державній реєстрації прав, і відповідно, не є підставою для визнання оскаржуваного рішення протиправним і для його скасування.

Крім того, не могло стати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації наявність обтяжень нерухомого майна, про які зазначено у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.19-20 реєстраційної справи № 01).

Зокрема, згідно відповіді Управління державної реєстрації Юридичного департаменту ЛМР (а.с.221 т.3), запис про арешт нерухомого майна № 3206337 припинено 29.10.2013р., а аналогічний запис № 10668925 - 21.11.2013р.

В свою чергу, відомості щодо скасування запису про арешт нерухомого майна № 11950921 згідно наданої відповіді відсутні, однак і запис такий не стосується ОСОБА_13, в інтересах якого проводилась спірна реєстраційна дія, оскільки згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.20 реєстраційної справи № 01), арешт накладено на все нерухоме майно ОСОБА_13, ідентифікаційний код якого НОМЕР_2, тоді як ідентифікаційний код ОСОБА_13, в інтересах якого проводилась спірна реєстраційна дія - НОМЕР_1 (а.с.4зв. реєстраційної справи № 01).

Поряд з цим, за змістом п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону

За змістом заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.1 реєстраційної справи № 01), така, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», подавалась вперше у зв'язку з виникненням права власності на нерухоме майно, а не у зв'язку з його відчуженням, внаслідок чого, наявність заборон відчуження № 3206337 та № 10668925 не створювало підстави для відмови в проведенні реєстраційної дії.

Що стосується доводів заяви про відсутність у представника ОСОБА_13 - ОСОБА_1 повноважень діяти від імені ОСОБА_13 під час реєстрації права власності, суд надає їм оцінку та звертає увагу на наступне.

Згідно ч. 11 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі фізична особа повинна пред'явити документ, що посвідчує її особу, а у разі подання заяви представником фізичної чи юридичної особи також - документ, що підтверджує його повноваження діяти від імені таких осіб.

Представництвом, згідно ст. 237 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє - ч. 1 ст. 238 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вбачається зі змісту довіреності від 28.03.2012р., копія якої, що належним чином посвідчена, долучена до матеріалів реєстраційної справи (а.с.7 реєстраційної справи № 01), ОСОБА_13 цим дорученням уповноважив ОСОБА_1 бути його представником в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах державної виконавчої служби, судових органах будь-якої ланки. Довіреність видана строком на три роки і дійсна до 28.03.2015р.

З огляду на зміст цього доручення, повноваження представника діяти від імені ОСОБА_13 не обмежувались виключно судовими органами, внаслідок чого представництво могло здійснюватись в будь-яких інших державних органах, в тому числі в органах державної реєстрації прав, що відповідно, не є підставою для скасування державної реєстрації прав від 18.07.2013р.

Що стосується мотивів позову про обов'язок державного реєстратора закрити розділ Державного реєстру прав на будинок та перенести запис про речові прав на їх обтяження після проведення спірної реєстрації, такі на думку суду правового значення не мають і не можуть бути підставою для скасування спірного рішення про державну реєстрацію.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав на кожний об'єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа.

В свою чергу, підстави для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи визначені у ч. 2 цієї статті, і зокрема, такими підставами є знищення об'єкта нерухомого майна та поділ, об'єднання об'єкта нерухомого майна або виділ частки з об'єкта нерухомого майна.

Отже, процес закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи є лише наслідком проведення відповідної реєстраційної дії, а не її передумовою та підставою для її скасування.

Що ж стосується мотивів позову про ненадання технічного паспорта на новоутворений об'єкт, такі також є невірними, оскільки за змістом п. 29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 703 від 22.06.2011р., який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, обов'язок подання технічного паспорта існує виключно у випадку подання документів про право власності на новозбудований чи реконструйований об'єкт нерухомого майна.

Крім того, не могло бути підставою для відмови в державній реєстрації прав та обставина, що у період з 2006р. по 2013р. майно могло змінитись, а окремий вхід в кімнату - вибитий і замурований повторно, оскільки ні Закон, ні Порядок не передбачають обов'язку державного реєстратора проводити безпосередній огляд нерухомого майна.

Так само, не є вірними твердження сторони позивача, що після проведення спірної державної реєстрації прав у ОСОБА_13 виникло право як на приміщення кімнати як складової частини будинку, так і на приміщення кімнати як окремого об'єкта нерухомого майна, оскільки, як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.21 т.1), оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.111 інвентаризаційної справи), 06.04.2005р. право власності за ОСОБА_13 зареєстровано на підставі договору міни від 28.02.2005р., належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.110 інвентаризаційної справи). Однак, як зазначалось вище, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. такий договір міни визнано удаваним та визнано вказану угоду договором купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_17 продав, а ОСОБА_24 купив приміщення кімнати площею 18,4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку АДРЕСА_1 за ціною 7400 грн.

Крім того, цим же рішенням визнано за ОСОБА_13 право власності на приміщення спірної кімнати, що в сукупності, не створювало державному реєстратору перешкод для проведення державної реєстрації прав. В свою чергу, вчинення чи не вчинення державним реєстратором дій щодо закриття розділу державного реєстру та реєстраційної справи, як уже згадувалось вище, є лише наслідком проведення відповідної реєстраційної дії, а не її передумовою та підставою для її скасування.

Аналогічно, не змінює висновків суду та обставина, що на момент проведення державної реєстрації ОСОБА_13 отримав інший паспорт громадянина України ніж той, на підставі якого проводилась реєстраційна дія.

Дійсно, як вбачається з матеріалів реєстраційної справи № 01, для проведення спірної реєстраційної дії державному реєстратору подано копію паспорта громадянина України ОСОБА_13 серії НОМЕР_8, виданого Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 28.10.1997р. Однак, згідно відповіді Шевченківського РВ у м. Львові ДМС України (а.с.207, 208 т.3), такий паспорт значиться втраченим, про що заведена відповідна справа № Л-4/82 від 26.02.2013р., а 26.03.2013р. ОСОБА_13 отримав новий паспорт серії НОМЕР_9.

Відповідно до п. 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992р., паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Крім того, згідно ч. 11 ст. 16 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, замість втраченого або викраденого документа уповноважений суб'єкт після встановлення факту видачі раніше такого документа особі, яка заявила про його втрату або викрадення, оформлює та видає новий документ.

Вказане свідчить про те, що єдиним наслідком втрати паспорта громадянина України є виключно видача нового документа, а сам факт втрати відповідно до вимог Положення та Закону не є ознакою його недійсності, що відповідно, не давало державному реєстратору підстав для відмови в проведенні реєстраційної дії.

Крім того, як уже згадувалось вище, реєстрація спірного приміщення проводилась за заявою представника ОСОБА_13, тоді як ст. 248 ЦК України не передбачає такої підстави припинення представництва як втрата довірителем паспорта громадянина України.

З огляду на зазначене, вимогу про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4069912 від 18.07.2013р. належить залишити без задоволення як безпідставну.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014р. та скасування державної реєстрації, проведеної на підставі такого договору, позиція суду є наступною.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25.12.2014р., копія якого належним чином посвідчена та долучена до матеріалів справи (а.с.49 т.3), ОСОБА_25, який діяв від імені ОСОБА_13 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 25.12.2014р. (а.с.65 т.3) продав, а ОСОБА_4 купила приміщення кімнати під літ. 1-1, об'єкт житлової нерухомості в будинку АДРЕСА_1, житловою площею 18,4 кв.м.

За змістом цієї довіреності, ОСОБА_13 уповноважив ОСОБА_25, серед іншого, продати належне йому приміщення кімнати позначене «1-1» площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_1 за ціною та на умовах за розсудом уповноваженого представника.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правочином, згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину перелічені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, правомірність набуття ОСОБА_13 права власності на приміщення кімнати 1-1 пл. 18,4 кв.м. в будинку за адресою АДРЕСА_1 підтверджено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. за яким не лише визнано укладеним між ОСОБА_17 та ОСОБА_13 договір купівлі-продажу приміщення кімнати, але й визнано право власності на це приміщення, внаслідок чого відсутні підстави для висновку, що останній не вправі був відчужувати таке майно, а оскільки згаданим та іншими судовими рішення підтверджено, що таке майно не є складовою частиною будинку - відсутні підстави для висновку про те, що ОСОБА_13 вправі був відчужити лише частку будинку, а не окремий об'єкт нерухомого майна.

Тому, відповідні доводи сторони позивача, а також доводи про те, що спірний договір є неукладеним, судом визнаються безпідставними.

Аналогічно, безпідставними слід визнати мотиви позову про недотримання ПН ЛМНО Осадчук І.М. під час посвідчення спірного договору вимог законодавства, яке регулює порядок здійснення нотаріальної діяльності.

Зокрема, як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 7 Постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Такими підставами, як уже зазначалось вище, є недодержання вимог які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Отже, підставою недійсності правочину є виключно недодержання вимог актів цивільного законодавства, тоді як нотаріус, перед посвідченням такого правочину, лише перевіряє дотримання таких вимог сторонами цього правочину.

Натомість, всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду належних і допустимих доказів про те, що спірний договір купівлі-продажу суперечить вимогам, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, як уже зазначалось вище, відомості про заборону відчуження спірного майна, відповідно до листа Управління державної реєстрації юридичного департаменту ЛМР (а.с.221 т.3) перед посвідченням договору купівлі-продажу були припинені. Тому, такої перешкоди перед посвідченням спірного договору купівлі-продажу не існувало.

Крім того, за змістом ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Однак, виходячи з встановлених судом обставин, права та законні інтереси позивача жодним чином не могли зазнати обмежень внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу від 25.12.2014р., оскільки як зазначалось вище, приміщення кімнати не є складовою частиною будинку АДРЕСА_1, право власності на який належить позивачу.

Отже, ОСОБА_3 в розумінні ст. ст. 215, 216 ЦК України не є особою, права та законні інтереси якого порушено внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу, що в сукупності, свідчить про безпідставність вимоги про визнання недійним договору купівлі продажу від 25.12.2014р.

Тому, в задоволенні вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу від 25.12.2014р. суд відмовляє і як наслідок, відмовляє в задоволенні похідної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на приміщення кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 від 25.12.2014р., яке зареєстровано на підставі згаданого вище договору купівлі-продажу.

Що ж стосується позовної вимоги про відновлення дійсного правового статусу кімнати літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1 та визнання її складовою частиною цього будинку, в її задоволенні також належить відмовити, оскільки по суті, така вимога зводиться до порушення принципу правової визначеності, про що суд зазначав вище.

Що ж стосується вимоги про зобов'язання ОСОБА_4 відновити будинок АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме відновити вікно в кімнаті 1-1 на місці протиправно влаштованих дверей, відновити двері між кімнатою 1-1 і кімнатою 1-6, відновити електропроводку та систему опалення в будинку, позиція суду є наступною.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.).

Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З протоколу судового засідання від 29.03.2004р. по справі 2-1066/2004 (а.с.30-32 т.1), за результатом розгляду якої Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення 01.07.2004р., вбачається, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_17 надавали пояснення суду щодо обставин користування спірною кімнатою під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 після укладення договору дарування від 02.06.1993р.

Відповідач ОСОБА_17 повідомив суду, що після укладення договору син (ОСОБА_3.) переселився в будинок та зайняв дві кімнати, а він (ОСОБА_17.) займав спірну кімнату, яку відмурував від решти будинку, облаштувавши окремий вхід. Через деякий час ОСОБА_3 вигнав батька та, проломивши вхід, зайняв спірну кімнату, з приводу чого останній звертався до правоохоронних органів. При цьому у кімнаті залишились речі ОСОБА_17, зокрема, бібліотека. Як вбачається з протоколу судового засідання від 29.03.2004р., ОСОБА_3 не заперечив повідомлених ОСОБА_17 обставин про ізолювання спірної кімнати та на запитання суду повідомив, що його батько (ОСОБА_17.) дійсно замурував вхід в кімнату, і кімната була відмурована (відділена від інших приміщень будинку) протягом двох років. Не заперечив ОСОБА_3 і того факту, що він «зайшов» у спірну кімнату без згоди батька (ОСОБА_17.) і той, дізнавшись про це, зірвав двері з петель.

З урахуванням пояснень ОСОБА_17 та ОСОБА_3 та інших зібраних в справі доказів, Личаківським районним судом м. Львова в рішенні від 01.07.2004р. по справі №2-1066/2004 встановлено ту обставину, що з часу оформлення договору дарування від 02.06.1993р. лише ОСОБА_17 користувався кімнатою 18.4 кв.м., обладнавши до неї окремий вхід.

При розгляді справи № 2-569/2006, розгляд якої завершено ухваленням рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., суд вважав наведену вище обставину ізолювання спірної кімнати від інших приміщень будинку АДРЕСА_1 встановленою, та зазначив у рішенні, що суд не приймає до уваги заперечень позивача, його представників про те, що приміщення кімнати пл. 18,4 кв.м. є прохідним, оскільки при постановленні рішення суду від 01.07.2004 року ці обставини перевірялися, судом було встановлено, що ОСОБА_17 замурував дверний пройом, який з'єднував це приміщення із приміщенням іншого власника і доступ до нього мав лише він.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2010р. (а.с.33-34 т.1), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.01.2011р. (а.с.35 т.1), зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_26, ОСОБА_26 не чинити перешкод ОСОБА_13 у користуванні кімнатою під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та постановлено вселити останнього у спірну кімнату.

На виконання вказаного рішення суду постановою державного виконавця від 20.12.2011р., копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.37 т.1), а оригінал якої знаходиться в матеріалах виконавчого провадження (а.с.97 матеріалів виконавчого провадження № 30464267) відкрито виконавче провадження ВП № 30464267 про вселення ОСОБА_13 в кімнату під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до акту державного виконавця від 19.04.2012р. (а.с.38 т.1, а.с.93 матеріалів виконавчого провадження № 30464267) боржниками, в тому числі позивачем ОСОБА_3, здійснено перепланування будинку АДРЕСА_1, внаслідок якого ліквідовано вихід на вулицю з кімнати під літ. 1-1 та відновлено вхід до цієї кімнати з коридору літ 1-2, що належить відповідачу ОСОБА_3, відновлено прохід із цієї кімнати до житлової кімнати літ. 1-6, що належить відповідачу ОСОБА_3, внаслідок чого кімната літ. 1-1 стала прохідною та не має окремого виходу на вулицю.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.07.2015р. (а.с.36 матеріалів виконавчого провадження № 30464267) стягувача у виконавчому провадженні ВП № 30464267 замінено на його правонаступника ОСОБА_4

Вказана ухвала скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.04.2017р., однак постановою державного виконавця від 03.02.2017р. (а.с.2 матеріалів виконавчого провадження № 30464267), тобто ще до скасування ухвали суду про заміну стягувача, виконавче провадження ВП № 30464267 про вселення ОСОБА_13 (ОСОБА_4.) закінчено у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду, так як 02.02.2017р. ОСОБА_4 була вселена у кімнату під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до Личаківського районного суду м. Львова суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_26, ОСОБА_26 (а.с.1-3 т.1) про виселення із спірної кімнати та усунення перешкод у користуванні цією кімнатою шляхом відновлення окремого виходу на вулицю з приміщення спірної кімнати; ліквідації дверного прорізу між приміщенням спірної кімнати та коридором літ. 1-2 площею 5,00 кв.м.; ліквідації дверного прорізу між спірною кімнатою та кімнатою 1-6, влаштування дверного прорізу між кімнатами 1-6 та 1-5, а також від'єднання приміщення спірної кімнати від систем електропостачання та опалення будинку АДРЕСА_1

Сторонами по справі визнається та обставина, що при вселенні у кімнату під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 чи протягом короткого часу після його проведення, ОСОБА_4 було відновлено вихід на вулицю із спірної кімнати, ліквідовано дверні прорізи між спірною кімнатою та належними позивачу ОСОБА_3 приміщеннями будинку АДРЕСА_1 літ. 1-2 та 1-6, а також демонтовано наявні у спірній кімнаті частини систем електропостачання та опалення.

Разом з тим, комплексна оцінка обставин справи свідчить про те, що під час проведення примусового вселення ОСОБА_4 у належну їй кімнату літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та безпосередньо після цього відповідач лише відновила технічний стан кімнати, який існував на момент укладення між позивачем ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_17 договору дарування від 02.06.1993р., який визнаний дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р.

Крім того, суд також вважає встановленим, що саме позивач ОСОБА_3 всупереч умовам договору дарування від 02.06.1993р., визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., та без згоди тодішнього власника спірної кімнати ОСОБА_17 порушив ізолювання спірної кімнати від інших частин будинку та приєднав її до належних ОСОБА_23 приміщень будинку АДРЕСА_1 в м. Львові, чим створив перешкоди власнику ОСОБА_17, а в подальшому ОСОБА_13 та ОСОБА_4 у користуванні своїм майном, внаслідок чого вимога про зобов'язання відновити будинок АДРЕСА_1, 6 в м. Львові до попереднього стану також є безпідставною та не підлягає до задоволення.

Більше того, обраний позивачем спосіб захисту у виді відновлення будинку до попереднього стану не просто є безпідставним, але є й неефективним, оскільки шляхом відновлення будинку до попереднього стану не відбуватиметься захист прав та інтересів позивача, який не є співвласником у праві спільної часткової власності, а навпаки, обмежуватимуться правомочності відповідача ОСОБА_4 як власника нерухомого майна і зокрема, можливість на власний розсуд володіти та користуватись своїм майном.

Тому, позов як безпідставний належить залишити без задоволення в повному обсязі.

В такому випадку, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, які складаються із судового збору слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 182, 202, 203, 204, 215, 216, 316, 317, 319, 328, 626, 655 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 (м. АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) до ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_4), Державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка Михайла Олександровича (АДРЕСА_4), ОСОБА_6 (АДРЕСА_3), ОСОБА_7 як законного представника ОСОБА_8 (АДРЕСА_3), треті особи Управління державної реєстрації Львівської міської ради (м. Львів, вул. Городоцька, 299), Головне територіальне управління юстиції у Львівській області (м. Львів, вул. Шашкевича, 1), Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (м. Львів, пр. Чорновола, 39), Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Осадчук Ірина Миколаївна (АДРЕСА_5) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4069912 від 18.07.2013 року Державного реєстратора реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Живка Михайла Олександровича про реєстрацію приміщення кімнати 1-1 у будинку АДРЕСА_1, визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення вказаної кімнати від 25.12.2014 року, посвідченого Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук Іриною Миколаївною за № 645, скасування державної реєстрації права власності на приміщення даної кімнати за ОСОБА_4, відновлення дійсного правового статусу цієї кімнати та визнання її складовою частиною будинку, зобов'язання відновити будинок до попереднього стану - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 22.12.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.