АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Київ

Справа № 22-5026 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Макаренко І.О.

Унікальний №761/41973/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ку;Голос України&quuo; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII&qu=';Прикінцеві та перехідні положення&q?ре; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &que=;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII&qu=';Перехідні положення&q?ре; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Київської міської державної адміністрації про визнання права власності.

Просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 46 м?, житловою площею 20,5 м?.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є спадкоємцем ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Спадкодавцю належала квартира в будинку АДРЕСА_3 де з 2005 року проживала і позивач.

Починаючи з 1998 року будинок №20Д на підставі розпорядження КМДА №422 від 26.02.1998 р. перебував на реконструкції, а мешканців було відселено.

На підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №331 від 01.03.2005 р. спірну квартиру №57 було надано спадкодавцю.

Оформити своє право власності ОСОБА_2 не встигла, оскільки на момент її смерті реконструкцію закінчено не було і під'їзд №6 не був введений в експлуатацію.

Прийняття в експлуатацію під'їзду №6 в будинку №20Д було здійснено лише 22.03.2010 р. на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №171.

Після смерті ОСОБА_2 позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину лише на частину спадкового майна - грошові кошти. У видачі свідоцтва на квартиру було відмовлено, оскільки право власності на квартиру №57 за ОСОБА_2 не зареєстровано. Власниками спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях.

Позивач наполягала, що померла ОСОБА_5, спадкоємцями якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дійсно до реконструкції належала на праві власності квартира №57. Проте на підставі розпорядження №331 від 01.03.2005 р. замість квартири №57, їй було надано квартиру №60.

Позивач стверджувала, що ОСОБА_5 та її спадкоємці не мають будь-яких прав на спірну квартиру, через надання їм на підставі розпорядження іншої.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 було закрито, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності предмету спору є помилковими, оскільки саме спірна квартира є предметом позову з яким вона звернулась до суду. Квартира фізично існує, не знищена.

Надана судом правова оцінка обставинам справи та нормам права на, які посилалась позивач здійснено передчасно та результати такої оцінки повинні бути викладені саме в судовому рішенні.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції керувався саме відсутністю підстав позову, а не предмету, що є грубим порушенням.

Окремо апелянт акцентувала увагу на тому, що під час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було враховано наявне в неї право на зміну предмету позову до закінчення підготовчого провадження у справі.

В судове засідання сторони не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час, і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. померла ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.13), яка доводилась апелянту рідною тіткою.

Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого Радянською районною державною адміністрацією від 23.01.1996 р. (а.с.116) ОСОБА_2 належала АДРЕСА_3 що становить 21/100 частини квартири.

Після смерті ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернулась з заявою про прийняття спадщини до Першої київської державної нотаріальної контори та 28.08.2006 р. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на грошові вклади, які належали померлій та знаходились у філії Святошинського відділення ощадбанку м. Києва (а.с.15)

24.10.2017 р. в рамках даної спадкової справи державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа про належність померлій вищевказаної квартири та з відсутністю державної реєстрації права власності за померлою (а.с.22)

За життя ОСОБА_2 належала на праві власності одна приватизована кімната площею 14,4/24,1 загальної квартири АДРЕСА_2.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1352 від 07.08.2000 р. «Про заходи щодо прискорення реконструкції жилого будинку АДРЕСА_3 у Радянському районі» на виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації №422 від 26.02.98 р. «Про заходи щодо реконструкції мікрорайонів житлової забудови першого періоду індустріального домобудування» та з метою прискорення реконструкції п'ятиповерхового жилого будинку 60-х років забудови АДРЕСА_3 у Радянському районі було прийнято рішення відселити у встановленому законодавством порядку мешканців будинку АДРЕСА_3, житлова площа квартир яких зберігається після реконструкції будинку, у маневрений фонд на час проведення реконструкції будинку (а.с.9)

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №331 від 01.03.2005 р. «Про надання жилої площі громадянам, після реконструкції VI під'їзду будинку АДРЕСА_3», зокрема п.п.2.6. п. 2 було прийнято рішення надати у власність за умови виконання пункту 3 цього розпорядження ОСОБА_2, одній, 1922 р.н. однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 Зареєстрована в одній приватизованій кімнаті пл.. 14,4/24,1 загальної квартири АДРЕСА_3. Житлова площа надається для постійного проживання з метою відселення з будинку реконструкції (а.с.10-11)

Згідно інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2017 №38573 від 04.10.2017 р. квартира АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №1 від 01.08.2004 р. №18-5941, та зареєстрованого в Бюро 22.09.2004 р. за реєстровим №33816. (а.с.124)

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить визнати за нею право власності на квартиру №57, яка належала її тітці ОСОБА_2. Право власності на спірну квартиру за життя ОСОБА_2 не зареєструвала, на момент розгляду справи вона належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому предмет спору відсутній.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

Оскільки право позивача на спадщину оспорюється і є невизначеність у правах і обов'язках сторін, складу учасників, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду №61-13405св-18 від 03 травня 2018 року.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У даному випадку висновки суду суд першої інстанції були передчасними.

Колегія суддів вважає, що інші доводи апелянта щодо певних обставин справи та порушень з боку суду першої інстанції під час розгляду справи не підлягають дослідженню, оскільки не стосуються оскарженої ухвали.

Відповідно до п. 3, 4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 379, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 19 липня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль