Справа №488/2653/16-ц 16.07.2018
Провадження №22-ц/784/1102/18
Справа № 488/2653/16-ц Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/784/1102/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

з участю:

прокурора Жмура Л.С.,

представника Миколаївської обласної державної адміністрації ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_5, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого під головуванням судді Селіщева Л.І. о 14 годині 47 хвилини 25 квітня 2018 року в приміщенні Корабельного районного суду м. Миколаєва, у цивільній справі за позовом Керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки, -

У С Т А Н О В И Л А:

06 липня 2016 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2, в інтересах держави, в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, предявив зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

01 жовтня 2009 року пунктом 57 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 38/30 ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку № 12 по провулку Молодіжному у м. Миколаєві.

25 червня 2010 року пунктами 35 та 35.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 1 000 кв.м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по провулку Менделєєва 57 у м. Миколаєві.

На підставі вищевказаних рішень, ОСОБА_6 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904552 від 19 серпня 2010 року, з кадастровим номером :05:001:0075.

01 вересня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір № 2191 купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, згідно якого остання стала власником цієї земельної ділянки, та отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611627 від 22 грудня 2010 року.

17 жовтня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір № 1654 купівлі-продажу, згідно якого останній став власником спірної земельної ділянки. На підставі цього договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 7375832 про право власності ОСОБА_3 на дану земельну ділянку.

У жовтні 2014 р. прокуратура Корабельного району м. Миколаєва звернулась до суду із позовом про скасування вказаних вище рішень міськради, визнання недійсними правовстановлюючих документів та витребування земельної ділянки.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року були вжиті заходи забезпечення позову, зокрема, накладено арешт на спірну земельну ділянку та заборонено ОСОБА_7 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії із земельною ділянкою, у тому числі укладати правочини щодо спірної земельної ділянки.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 вересня 2015 року залишено без змін, позов прокурора був задоволений у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17 лютого 2016 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 10 вересня 2015 року - залишені без змін.

Прокурор також зазначав, що спірна земельна ділянка, яка є державною власністю, була відчужена особою, яка не мала права її відчужувати, тому її слід витребувати у ОСОБА_3 та передати у власність держави.

Посилаючись на таке, прокурор просить витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1 000 кв.м по провулку Менделєєва 57 в м. Миколаєві, з кадастровим номером :05:001:0075 та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2018 року позов задоволено.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 1 000 кв.м з кадастровим номером :05:001:0075, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, провулок Менделєєва 57, у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, оскільки суд неповно зясував дійсні обставин справи, дав невірну оцінку зібраним доказам, допустив інші порушення норм матеріального та процесуального права, які вплинули на результат вирішення справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи даний позов, районний суд виходив з того, що ОСОБА_7 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку ОСОБА_3, оскільки набула право власності на неї незаконно. Вона такого не дотрималася, і протиправно відчужила спірну земельну ділянку відповідачеві, у звязку з чим її слід повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1 інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржуване рішення суду 1 інстанції ухвалено у повній відповідності з виписаним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17 лютого 2016 року, позов прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївске лісове господарство» до Миколаївської міськради, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено (а.с.10-23).

Постановлено:

-визнати незаконним та скасувати п. 57 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 38/30 від 01 жовтня 2009 року, яким ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку з наданням адреси: провулок Молодіжний 12 у м. Миколаєві (нова адреса провулок Менделєєва 57);

- визнати незаконними та скасувати пункти 35 та 35.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 від 25 червня 2010 року, якими було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 1 000 кв.м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по провулку Менделєєва 57 у м. Миколаєві;

- визнати недійсним договір № 2191 від 01 вересня 2010 року купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який був укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8;

- визнати недійсним виданий ОСОБА_7 Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611627 від 22 грудня 2010 року;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 1 000 кв.м з кадастровим номером :05:001:0075, по провулку Менделєєва 57 у м. Миколаєві у власність держави в особі Миколаївської ОДА та у користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

Таким чином, ОСОБА_9 не мала права на відчуження витребуваної земельної ділянки іншим особам і повинна була повернути її у власність держави.

Проте та, достовірно знаючи про це, встановленого обовязку не дотрималася, і відчужила земельну ділянку ОСОБА_3, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60696858 від 06 червня 2016 року.

17 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 був посвідчений договір № 1654 купівлі-продажу спірної земельної ділянки, згідно якого власником спірної земельної ділянки став ОСОБА_3 (а.с.24), який вважає себе добросовісним набувачем землі, оскільки, як на його твердження, він набув майно за відплатним договором і не знав та не міг знати, що ОСОБА_7 не мала права його відчужувати.

Між тим, в силу ст. 387, ч. 3 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За такого, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_3

Оскільки саме це і вчинив суд 1 інстанції, то його дії слід вважати вірними, а оскаржене судове рішення законним. ОСОБА_7 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку ОСОБА_3, оскільки набула право власності на неї незаконно, а Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611627 від 22 грудня 2010 року виданий на її імя, рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року -скасовано.

Неможна прийняти також до уваги доводи, особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо незаконного втручання держави у право власності особи всупереч міжнародних норм.

З цього приводу Верховний суд України висловив правову позицію у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15), яка є обовязковою для застосування у відповідних правовідносинах та полягає в наступному.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу.

Принцип «пропорційності» передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення, в тому числі, про передачу земель державної власності в приватну власність, позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У даній справі «суспільним», «публічним» інтересом, яким і обґрунтовується звернення прокурора до суду з вимогою витребувати земельну ділянку з володіння ОСОБА_3 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю українського народу, лісів національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності за рішенням органу, який не мав відповідних повноважень, та всупереч встановленому законом порядку, що порушило право власності українського народу та інтереси суспільства, дії держави, в інтересах якої і заявлено позов, відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає порушень судом правил статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Враховуючи наведене, районний суд обґрунтовано та в межах закону ухвалив рішення про задоволення позовної заяви прокурора.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування чи зміни, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України його слід залишити без змін.

Інших доводів, які б вплинули на правильність наведених висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Т.М. Базовкіна

ОСОБА_10 ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 18 липня 2018 року