АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/4740/16-ц

Апеляційне провадження 22-ц/796/5186/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Мазурик О.Ф., Невідомої Т.О.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року, ухвалене під головуванням судді Антонової Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

у/н справи № 752/4740/16-ц № а/п 22-ц/796/5186/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», в якому, з урахуванням зміни підстав позову, просив визнати дії відповідача щодо надання йому кредиту як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України протиправними; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів та визнати недійсним кредитний договір № ML-804/052/2008 від 04.07.2008 року.

В обґрунтування позову зазначав, що 04.07.2008 року між банком та ним було укладено кредитний договір, за умовами якого він мав отримати грошові кошти в іноземній валюті в сумі 31 000 доларів США. Проте надання банками кредитів в іноземній валюті резидентам України для розрахунків цієї валютою з іншими резидендатами України на території України не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому є незаконним. Банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ, яка в даному випадку була необхідна. Він не отримував готівкових коштів у доларах США у касі банку, а видача готівки з рахунку банку, який йому не належить суперечить загальним базовим умовам документообігу банків. Укладаючи спірний договір, він мав на увазі інші умови, ніж ті, що в ньому викладені, а саме вважав, що отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України - гривню, а іноземна валюта в цих угодах була не грошима - засобом платежу, а лише засобом обміну на гривню, такими собі цінними паперами, які він міг використати лише для обміну її на гривню. Відповідач мав перевірити цільове використання ним кредитних коштів, що не було зроблено.

Ухвалою суду, занесеною в журнал судового засідання від 11.04.2016 року до участі в справі як співвідповідача залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1, через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував принцип верховенства права та не звернув уваги на те, що банк не спростував його доводи про те, що для видачі кредиту в іноземній валюті банку необхідно було здійснювати конвертацію на міжбанківській валютній біржі і суд мав зобов`язати відповідача надати таку інформацію. Суд не звернув уваги на те, що умови кредитного договору не відповідають вимогам Генеральної ліцензії банку та відсутні докази отримання ним кредиту у розмірі 31 000 доларів США. Суд не врахував, що на час видачі кредиту була чинною постанова № 150 від 15.04.1998 року.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-804/052/2008, умовами якого передбачено, що банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 31 000 доларів США строком до 04.07.2018 року.

На час укладення договору ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» мав Генеральну ліцензію № 191 та Дозвіл на здійснення валютних операцій № 191-1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір відповідає вимогам закону, а банк має ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. Здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів є правом банку, а не обов'язком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу; інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору.

Сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов`язань по договору тощо.

Позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору та висловив свою згоду на отримання кредиту на таких умовах.

Як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач був згоден з умовами договору та у встановлений законом строк від договору не відмовився. Позивач був вільним як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2012 року задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг» та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04.07.2008 року № ML-804/052/2008 у розмірі 1 230 296,10 грн.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III &qu ;Про банки і банківську діяльність&qu№ ; кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі ст. 47 та ст. 49 цього Закону операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, в п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до частини 2 цієї статті якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Таким чином, законодавством України чітко визначено право банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті.

Банк на час укладення кредитного договору з позивачем мав належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що банк не мав права на укладення кредитного договору без індивідуальної ліцензії суперечать законодавству, яке регулювало питання проведення банківських операцій з валютними цінностями на час укладення договору.

Крім того, зміст статті 533 ЦК України вказує на те, що отримання кредиту у іноземній валюті чи у національній валюті - гривні, але із зазначенням еквівалента іноземної валюти зобов`язує позичальника повернути грошову суму або у іноземній валюті, яка вказана у кредитному договорі, або у національній валюті, але по офіційному курсу відповідної валюти на день платежу.

Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем кредиту у розмірі 31 000 доларів США не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки невиконання сторонами договірних зобов`язань може бути підставою для розірвання договору або стягнення невиконаного за зобов`язанням, проте не робить такий договір недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи питання виконання банком умов кредитного договору та невиконання умов цього договору позичальником (позивачем) було предметом судового розгляду у справі про стягнення заборгованості за цим кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом постанови НБУ № 150 від 15.04.1998 року щодо придбання банком іноземної валюти, не встановлення обставин відкриття чи не відкриття рахунку, на який перерахувалися кредитні кошти не впливають на вирішення спору про визнання кредитного договору недійсним, оскільки такі доводи стосуються питань виконання зобов`язань за кредитним договором. Як вказувалося вище для вирішення таких питань встановлено інший спосіб захисту.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, при цьому дійшов обґрунтованих висновків про відсутність порушень вимог закону на час укладення договору, а відтак відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16.10.2011 року вступив у силу Закон України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 04.07.2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 17.07.2018 року.

Головуючий

Судді