Справа № 363/4515/17 Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/2846/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 18.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянув в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Кредитним договором,

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И В :

у листопаді 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 червня 2013 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір № 401467644 та видано грошові кошти у розмірі 18 888, 89 грн.

В наслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, у нього виникла заборгованість у розмірі 25256,94 грн., з яких: 13839, 48 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 3767, 46 грн. заборгованість по процентам та комісією; 7650 грн. пеня, штраф та неустойка.

Позивач, посилаючись на те, що грошові вимоги за даним договором було декілька раз переуступлено, відповідно до укладених договорів факторингу і остаточно 10 жовтня 2016 року договором факторингу право вимоги до ОСОБА_4 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», він направив позичальнику ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана. Тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 25256,94 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за Кредитним договором № 401467644 від 27.06.2013 року в розмірі 25256,94 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати у розмірі 1600 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вважає, що судом не враховано той факт, що позивач звернувся з вимогами про стягнення заборгованості за кредитними договорами поза межами строку позовної давності, а також, посилаючись на правові позиції, висловлені у постановах Верховного суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, зазначав про неправомірне стягнення з нього комісії за обслуговування кредиту та нарахованого штрафу.

Крім того, вказує, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують відступлення Банком права вимоги за кредитним договором № 401467644 від 27.06.2013 року на користь ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У звязку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 27.06.2013 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір № 401467644, відповідно до умов якого ОСОБА_4 було видано грошові кошти у розмірі 18 888, 89 грн. зі строком повернення до 01.07.2015 року.

30.09.2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 ОСОБА_5» було укладено Договір Факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № 401467644 від 27.06.2013 року.

10.10.2016 року між ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, у відповідності до умов якого, ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до ОСОБА_4 коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за Основним договорами, право на одержання яких належить ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5», а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів до ОСОБА_4

На виконання умов Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року на адресу ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) було направлено від імені ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5» повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (а.с. 14).

Лист аналогічного змісту направлено 24 жовтня 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на цю ж адресу (а. с. 15)

Позивачем надано розрахунок заборгованості ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором станом на 10 жовтня 2016 року, згідно якого загальна заборгованість складає 25256,94 грн., з яких: 13839, 48 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 3767, 46 грн. заборгованість по процентам та комісією; 7650 грн. пеня, штраф та неустойка.

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», суд перешої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свого зобовязання та після відступлення права грошової вимоги не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в повному обсязі є обгрунтованими.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність того, що ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5» на момент укладення договору факторингу від 10 жовтня 2016 року мало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, а отже і позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» доведено перехід до нього права грошової вимоги до позивача за вказаним кредитним договором, саме тому позов підлягає задоволенню.

Разом із тим, судом не надано оцінки наявному в матеріалах справи договору факторингу від 30 вересня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5».

Суд першої інстанції уваги не звернув та не перевірив, чи погашав ОСОБА_4 заборгованість на користь ПАТ «Альфа-Банк» або ТОВ «ОСОБА_1 ОСОБА_5», не навів підстав неврахування суми заборгованості, зазначеної у дійсному договорі факторингу, отже не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та фактично ухилився від вирішення спору по суті. Порушене право кредитора фактично залишилось незахищеним.

Таким чином, рішення суду не можна вважати законним і обґрунтованим, воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Оскільки позичальник ОСОБА_4 не виконує передбачених кредитним договором, укладеним із ПАТ «Альфа-Банк», обовязків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, має прострочену заборгованість, що у свою чергу порушує права ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», до якого перейшло право вимоги до позичальника, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами факторингу із додатками до них, а доказів погашення кредитної заборгованості на користь попередніх кредиторів відповідачем на надано зазначені права підлягають до захисту шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості, розмір якої визначено чинним договором факторингу від 10 жовтня 2016 року.

Разом із тим, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції подано відзив на позовну заяву від 19 лютого 2018 року, в якому останній просить застосувати строк позовної давності про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 36-41).

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобовязання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати платежі з повернення кредиту, сплату процентів за його користування та інші платежі щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів (п. 2.6 договору). Дата остаточного повернення кредиту 01.07.2015 року (п. 2.3 договору).

Згідно графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку (а.с.8), тобто право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 5 квітня 2017 року у справі 6-522цс17, а також від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14.

Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж на виконання умов кредитного договору ОСОБА_4 здійснено 01 листопада 2013 року (а. с. 13), а із позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось у листопаді 2017 року, тобто після спливу позовної давності, встановленої ст. 256 ЦК України.

Доводи позивача, зазначенні у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що строк позовної давності для позивача розпочався із моменту укладення договору факторингу 10 жовтня 2016 року і триває до 10 жовтня 2019 року не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, що наданий позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог (а. с. 13), вбачається, що заборгованість за тілом кредиту (колонка 10 розрахунку) нарахована станом на 01 серпня 2014 року в розмірі 6943,91 грн. поза межами строку позовної давності, а нарахування заборгованості за тілом кредиту після зазначеної дати відсутнє.

Відтак позивачем не доведений розмір заборгованості за тілом кредиту за період в межах позовної давності, враховуючи дату звернення позивача до суду 21 листопада 2017 року, а також розмір процентів, пені і штрафу, що є похідними від основного розміру заборгованості.

Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності у спірних правовідносинах, розрахунку заборгованості за кредитним договором в межах позовної давності позивачем надано не було, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Кредитним договором відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: ______________ ____________