АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року м. Чернівці справа № 718/571/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Яремка В.В.

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Мізюка В.М.,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 6 квітня 2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в позику 3500,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на 20 березня 2018 року еквівалентно 92505,00 грн., зі строком повернення до 6 червня 2017 року. На підтвердження отримання коштів та зобов'язання повернення вказаних коштів відповідач написав розписку про отримання коштів, зобов'язання їх повернути та строк виконання даного зобов'язання 6 червня 2017 року.

Незважаючи на це, відповідач станом на день звернення позивача до суду в добровільному порядку борг не повернув, у зв'язку з чим позивач вважав, що у нього виникло право на стягнення 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України.

Посилаючись на ці обставини просив суд стягнути з відповідача кошти в сумі 92505,00 грн., що є еквівалентом суми 3500,00 доларів США та 2167,00 грн. у відшкодування 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 травня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу кошти в сумі 92505,00 грн., 3 % річних в сумі 2167,00 грн. та 946,73 грн. у відшкодування судового бору.

На рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема посилається на те, що він повернув борг дружині позивача ОСОБА_3, яка була допитана в суді першої інстанції як свідок і підтвердила повернення боргу.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що борговою розпискою не було визначено спосіб повернення коштів та необхідність повернення боргової розписки при повному виконанні боргового зобов'язання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом установлено, що 6 квітня 2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику в сумі 3500 дол. США строком по 6 червня 2017 року, про що складено відповідну розписку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13.

Відповідно до норм статтей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

За правилами ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що у визначені в договорі позики строки відповідач борг ОСОБА_1 не повернув.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції установивши, що позивач виконав свої зобов'язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 3500 дол. США, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, - два місяці з моменту надання суми позики, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 повернув борг дружині позивача ОСОБА_3 є безпідставними з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися свідченням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у Цивільному кодексу України, зокрема у частині другій статті 937 ЦК України, частині третій статті 949 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3, оскільки в даному випадку законом не допускаються свідчення свідків, як засіб доказування факту виконання своїх зобов'язань за правочином.

Отже, наявність у позивача оригіналу розписки апелянта про одержання 3500 доларів США із зобов'язанням повернути їх до 06.06.2017 року беззаперечно вказує на те, що ОСОБА_2 не виконав зобов'язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, судом правильно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних, оскільки відповідач порушив грошове зобов'язання, не повернувши позику у передбачений договором строк.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, висновків суду вони не спростовують.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням вимог закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2018 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

В.В. Яремко