Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 643/12050/16-ц

провадження № 61-14579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Маміної О. В., від 12 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_5, в якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 112 285 грн, посилаючись на те, що остання порушила Закон України «Про звернення громадян», зокрема всупереч частини третьої статті 7 цього Закону у п'ятиденний термін не направила за належністю його скаргу, чим заподіяла йому моральної шкоди.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова у складі судді

Букреєвої І. А. від 15 березня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 06 грудня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 2 тис. грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вина відповідача у порушенні права позивача на інформацію підтверджується постановою суду, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі, який відповідає засадам розумності і справедливості.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції змінено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 500 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі

1 117 грн 80 коп., а на користь ОСОБА_5 у розмірі 1 229 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 5 грн 05 коп.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є неспівмірним, оскільки тяжкість стверджувального позивачем порушення значно перебільшена, а тому на відповідача покладено надмірний тягар. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки розмір позовних вимог ОСОБА_4 складав

112 285 грн, а розмір задоволених позовних вимог складає 500 грн, що становить 0,45% від заявлених вимог, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 99,55 % від суми незадоволених позовних вимог, що становить 1 117 грн 80 коп., а з ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 5 грн 05 коп., з урахуванням 0,45 % задоволених позовних вимог. Крім того, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню 1 229 грн судового збору за подання останньою апеляційної скарги.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 рокуВерховного Суду,

ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», безпідставно зменшив розмір заподіяної йому моральної шкоди. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував свого висновку та не врахував, що він звільнений від сплати судового збору.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_4 01 березня 2016 року звернувся зі скаргою до ТОВ «Харківської роздрібної компанії» зі скаргою про те, що в магазині цього товариства придбав сумку з прихованим дефектом.

Заступник директора ОСОБА_5 направила позивачу лист від 30 березня 2016 року, яким його проінформувала, що підприємство є самостійним суб'єктом господарювання, яке відповідно до чинного законодавства України не наділено повноваженнями для здійснення перевірок інших суб'єктів господарювання у частині законності ведення господарської діяльності та її результатів. З метою захисту законних прав та інтересів заявник вправі звернутися із письмовою заявою до Головного управління захисту прав споживачів у Харківській області.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня

2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_5 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 212-3 КУпАП, - незаконна відмова у прийнятті та розгляді звернення, інше порушення Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності за відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої порушенням останнього права на інформацію, що встановлено рішенням суду у адміністративній справі, суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір заподіяної позивачу шкоди, врахував глибину, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач унаслідок порушення його прав, вимоги розумності та справедливості та дійшов правильного висновку, що заподіяна позивачеві моральна шкода підлягає стягненню у розмірі 500 грн.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про необґрунтованість зменшення судом апеляційної інстанції розміру моральної шкоди безпідставні, судове рішення в цій частині є законним та обґрунтованим.

Разом із тим, не можна погодитись з оскаржуваним судовим рішенням в частині розподілу судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 направив скаргу на ім'я директора ТОВ «Харківська роздрібна компанія», в якій посилався на те, що він придбав товар неналежної якості і йому було відмовлено у обміні цього товару, а тому він просив провести перевірку вказаного факту за його участю відповідно до статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

На його скаргу директор товариства направив відповідь, де повідомив, що товариство не наділено повноваженнями проведення перевірок інших суб'єктів господарювання, та роз'яснив право звернення ОСОБА_4 до Головного управління захисту прав споживачів.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня

2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_5 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 212-3 КУпАП, а саме за порушення частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», що виразилося у ненаправленні у п'ятиденний термін його скарги за належністю.

Відповідно до положень преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 22 статті 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Виходячи з вище викладеного, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок неналежного розгляду його звернення щодо придбання ним товару неналежної якості, то на них розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

За змістом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки у силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з нього судового збору.

При цьому, апеляційний суд, стягуючи з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1 117 грн 80 коп. за подання ним позовної заяви не звернув уваги також на те, що він на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року, яка є чинною, звільнений від сплати судового збору за подання цього позову (а. с. 60).

Крім того, розподіляючи судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що розмір позовних вимог ОСОБА_4 складав 112 285 грн, а розмір задоволених вимог складає 500 грн, що становить від заявлених останнім позовних вимог всього 0,45%, а відмовлено у задоволенні позовних вимог 99,55%, однак помилково вважав, що ОСОБА_5 повинна була сплатити судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 235 грн 14 коп.

Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору у розмірі - 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, на час подання позову) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати.

Позовну заяву ОСОБА_4 подав у 2016 році. Станом на 01 січня

2016 року мінімальна заробітна плата становила 1 378 грн, у зв'язку із чим позивач за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, як за вимогу немайнового характеру, повинен був сплатити 551 грн 20 коп. (1 378 грн * 0,4).

При цьому розмір судового збору за подачу апеляційної скарги повинен був складати 606 грн 32 коп. (551 грн 20 коп. * 110%), а не 1 235 грн 14 коп., як помилково вважав суд апеляційної інстанції.

Однак, ОСОБА_5 помилково сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у більшому розмірі - 1 760 грн.

Таким чином, з урахуванням незадоволених позовних вимог у розмірі 99,55% від суми 112 285 грн, судовий збір, який підлягав би стягненню з

ОСОБА_4 за подання ОСОБА_5 апеляційної скарги, повинен був складати 603 грн 59 коп.

Проте, оскільки ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 603 грн 59 коп. слід компенсувати за рахунок держави.

За таких обставин, постанова апеляційного суду в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави 1 117 грн 80 коп. за подачу позовної заяви до суду першої інстанції та стягнення судового збору на користь ОСОБА_5 за подачу нею апеляційної скарги у розмірі

1 229 грн 58 коп слід скасувати.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2018 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати, судовий збір у розмірі 603 грн 59 коп компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Харківської області

від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк