Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 507/943/16-ц

провадження № 61-8650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року у складі судді Споришевої Н. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВАТ «ВіЕйБі Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 5 600 дол. США з кінцевим строком погашення до 19 грудня 2012 року та зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 січня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у с. Троїцьке Любашівського району Одеської області. Позичальник порушив умови кредитного договору, тому станом на 13 червня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 40 601,39 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 246,25 дол. США, сума заборгованості за відсотками - 1 344,30 дол. США, комісія - 611,82 грн, штраф за несвоєчасне погашення кредиту - 201,42 грн.

На підставі викладеного ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило в рахунок погашення заборгованості у розмірі 40 601,39 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у с. Троїцьке Любашівського району Одеської області загальною площею 58,6 кв. м шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від свого імені будь-якій особі за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час його реалізації.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 03 березня 2014 року з позичальника на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором, яке виконано повністю і виконавче провадження закінчено, тому немає заборгованості за кредитним договором, відсотками і пенею.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, а також зазначив, що заборгованість за кредитним договором є неспівмірною із заставною вартістю предмета іпотеки, наявність цієї заборгованості не завдає значних збитків іпотекодержателю та не змінює обсяг його прав, а отже, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не може вважатися співмірним меті його застосування. Банк, всупереч вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку», не вказав початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВіЕйБі Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що зібраними у справі доказами підтверджено наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за кредитним договором станом на 13 червня 2016 року у розмірі 40 601,39 грн, оскільки боржник вчасно не виконав рішення суду від 03 березня 2014 року. Апеляційний суд не врахував, що матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки. Крім того, висновок апеляційного суду про неспівмірність вартості іпотечного майна та сумою заборгованості за договором позики не ґрунтується на вимогах законодавства.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

29 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 20 грудня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 5 600 дол. США з кінцевим строком погашення до 19 грудня 2012 року та зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 січня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у с. Троїцьке Любашівського району Одеської області.

Позичальник порушив умови кредитного договору, тому відповідно до наданого банком розрахунку станом на 13 червня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 40 601,39 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 246,25 дол. США, сума заборгованості за відсотками - 1 344,30 дол. США, комісія - 611,82 грн, штраф за несвоєчасне погашення кредиту - 201,42 грн.

Встановлено, що рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 03 березня 2014 року у справі № 507/29/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 грудня 2007 року в розмірі 6 263,14 грн, у тому числі заборгованість за кредитом - 3 566,88 грн, комісія за обслуговування кредиту - 53,80 грн, штраф - 2 642,46 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Братського районного управління юстиції від 23 липня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 263,14 грн.

Постановою головного державного виконавця Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 09 листопада 2016 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 263,14 грн у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором.

У такому разі положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Рішення суду про стягнення заборгованості змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Як встановлено вище, виконавче провадження з виконання рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 березня 2014 року у справі № 507/29/14-ц закрито 09 листопада 2016 року у зв'язку з виконанням рішення суду повністю.

Враховуючи те, що є рішення суду про стягнення боргу, і це рішення суду виконано повністю, правовідносини сторін за кредитним договором припинилися, отже нарахована банком станом на 13 червня 2016 року основна сума боргу та відсотки стягненню не підлягають.

Якщо у рішенні суду про стягнення заборгованості за кредитним договором ця заборгованість указана у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верхового Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Проте банк не заявив вимоги про стягнення сум відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно з чинним законодавством неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно з частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання, та за наявності заяви про її застосування.

Заявляючи вимоги про стягнення штрафу в розмірі 201,42 грн, позивач не надав обґрунтованого розрахунку вказаних штрафних санкцій.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, який закріплений у частині першій статті 8 Конституції України.

Разом з тим суд касаційної інстанції керується однією з аксіом судочинства «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішенням суду з позичальника на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором, рішення суду виконано повністю і виконавче провадження закінчено, тому немає заборгованості за кредитним договором, а правовідносини щодо отримання гарантій належного виконання зобов'язань на підставі статті 625 ЦК України не є предметом цього спору.

Суд апеляційної інстанції правомірно залишив без змін рішення місцевого суду.

Посилання апеляційного суду на відсутність співмірності та не зазначення банком початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації не мають правового значення та не впливають на правильність вирішення спору, оскільки неправильне застосування норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а внаслідок ухвалення Верховним Судом свого рішення результат по суті спору не зміниться.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська