ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2799/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі:головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участі секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНТЕР - ПРЕМІАЛ ", Обслуговуючого Кооперативу " ЖИТЛОВО -БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ " ЛЕЙК ХАУС " про визнання майнових прав

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " Інтер - Преміал ", Обслуговуючого Кооперативу " ЖБК " Лейк Хаус " про визнання майнових прав, та просив суд визнати право власності на майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 згідно договору купівлі - продажу майнових прав № ПР / 482 - 2 від 16 лютого 2015 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі Товариства з обмеженою відповідальністю " Інтер - Преміал ", Обслуговуючого Кооперативу " ЖБК " Лейк Хаус " в судове засідання не з"явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, проте, в матеріалах справи містяться письмові заперечення ( а. с. 73 - 77 ), а тому суд з урахуванням думки позивача прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідачів .

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, між позивачем ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю « Інтер - Преміал » 16 лютого 2015 року було укладено договір № ПР / 482 - 2 купівлі - продажу майнових прав, на підставі якого між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю « Інтер - Преміал» в особі директора Тимошенко Владислава Олеговича було досягнуто домовленості про придбання Позивачем у Товариства з обмеженою відповідальністю « Інтер - Преміал » майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.6-11.

На підтвердження проведення розрахунків з Відповідачем за договором № ПР / 482 - 2 купівлі - продажу майнових прав від 16 лютого 2015 року Позивач надав копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 482 від 17 лютого 2015 року, відповідно до якої, ТОВ « Інтер - Преміал » прийняло від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 1 243 843( один мільйон двісті сорок три тисячі вісімсот сорок три) гривні 55 копійок та зазначено особу підписанта, як головного бухгалтера, Тимошенко В. О. та касира Тимошенко В. О.( а.с. 13).

З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження права власності ТОВ «Інтер-Преміал» на майнові права на трикімнатну квартиру 25 - а, що розташована на 23 поверсі секції 2 в об»єкті капітального будівництва за будівельною адресою : АДРЕСА_1, суду не надано, вказаний факт позивач не оспорював, проектну документацію з державними органами товариство не погоджувало .

Відповідно до частини 1 статті 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної , творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Майнові права на інші квартири в будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 ТОВ « Інтер - Преміал » позивачу , що підтверджується відсутністю актів передачі квартир.

Разом з тим, як вбачається з письмових заперечень представника відповідача Д.Вербовської ( а.с. 74) квитанція до прибуткового касового ордеру № 482 від 17.02. 2015 року на суму 1 243 843, 55 гривень не є бухгалтерським документом та не відображає господарську операцію, оскільки вона складена з порушенням законодавства, ч.1 постанови НБУ № 210 від 06.06. 2013 року, не підтверджує події, яка викликала зміни в структурі активів та зобов"язань, власному капіталі підприємства. Сам прибутковий касовий ордер № 482 від 17.02. 2015 року на суму 1 243 843, 55 гривень у товаристві відсутній, інші документи, що підтверджують правдивість його складання відсутні, що свідчить про неправдивість як отримання так і сплати вказаної суми.

Таким чином, сторони договору купівлі-продажу майнових прав ( п. 4.2, 4.3, 4.5) визначили чіткий порядок розрахунків за майнові права, що підлягали відчуженню- через зарахування суми вартості майнових прав на поточний рахунок продавця в банківській установі протягом одного банківського дня з моменту підписання договору сторонами - безготівковий розрахунок.

Водночас, відповідно до статті 190 Цивільного Кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є не споживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість - об'єкт будівництва ( інвестування ) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є « чуже майно », а також не вважаються правом власності, оскільки об'єкт будівництва ( інвестування ) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно ( право під відкладальною умовою ), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності ( права володіння, розпорядження, користування ), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Згідно з ст. 321 Цивільного Кодексу України України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Водночас, частиною 1 ст. 328 Цивільного Кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 Цивільного Кодексу України закріплює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 Цивільного Кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою і це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Крім того, на час укладення сторонами договору купівлі - продажу майнових прав від 16 лютого 2015 року, правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися законами України « Про фінансово - кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю » та « Про інвестиційну діяльність » .

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою ст. 331 Цивільного Кодексу України не передбачено.

Вказаними Законами визначено порядок оформлення права власності ( здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Відповідні висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року у справі № 6 - 23877ск 15 та постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6 - 1732цс15, які відповідно до ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 Цивільного Кодексу України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного Кодексу України.

Згідно зі ст. 3 Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні » майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь - які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності ( права володіння, розпорядження, користування ), а також інші специфічні права ( права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо ) та права вимоги.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Згідно умов, викладених в п. п. 2. 1 та 2. 2, укладеного між сторонами договору № ПР / 494 - 5 купівлі - продажу майнових прав, продавець продає, а покупець купує майнові права на об»єкти нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю - продаж. Сторони домовились, що об»єктами нерухомості, майнові права на які передаються за даним договором, є об»єкти нерухомості, розташовані в об»єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1, які мають зазначені у вказаному договорі характеристики.

Відповідно до вимог п. 3. 1, укладеного між сторонами договору про купівлю - продаж майнових прав від 16 лютого 2015 року, майнові права на об»єкт нерухомості за цим договором закріплюються за покупцем у момент видачі довідки про оплату 100 % майнових прав. Довідка підписується продавцем та видається покупцю не пізніше 3 - х робочих днів з дати здійснення покупцем 100 % оплати вартості майнових прав, що визначена у пункті 4. 2 цього договору. ( а. с. 7 )

Пункт 3. 2 договору передбачає, що після отримання продавцем на об»єкти капітального будівництва сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об»єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації, продавець надсилає покупцю повідомлення із зазначенням дати ( протягом 30 календарних днів з дня відправлення відповідного повідомлення ), коли покупець повинен з»явитись та фізично прийняти закінчені будівництвом об»єкти нерухомості, підписавши акт прийому - передачі об»єктів нерухомості та договір на утримання та обслуговування об»єктів нерухомості.

Згідно вимог п. 3. 3. договору, об»єкти нерухомості передаються продавцем покупцю шляхом підписання акта прийому передачі об»єктів нерухомості. Після підписання акту прийому - передачі об»єктів нерухомості покупець набуває права власності на майнові права, що є предметом цього договору.

Аналізуючи вказані умови договору, суд вважає, що умовами п. 3. 1 , укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав передбачено лише закріплення за покупцем майнових права на об»єкт нерухомості за цим договором у момент видачі довідки про оплату 100 % майнових прав, а пункти 3. 2 та 3. 3 договору передбачають, що лише після отримання продавцем сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об»єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації та після підписання акту прийому - перадачі об»єктів нерухомості покупець набуває права власності на майнові права, що є предметом цього договору.

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що об'єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , в експлуатацію не введений, сертифікат відповідності закінченого будівництвом об»єкта проектній документації та його готовності до експлуатації не отримано, акт прийому - передачі об»єкту між продавцем та покупцем не підписано, а тому твердження позивача , про те, що здійснення позивачем сплати 100 % майнових прав є підставою для визнання в судовому порядку за ним права власності на майнові права не відповідає умовам, укладеного між сторонами договору, щодо порядку набуття покупцем права власності на майнові права.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що немає передбачених договором та законом підстав для визнання в судовому порядку за ОСОБА_2 права власності на майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 згідно Договору № ПР / 482 - 2 купівлі - продажу майнових прав від 16 лютого 2015 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України « Про фінансово - кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю » об'єктом інвестування є квартира або приміщення в об'єкті будівництва, яка після завершення будівництва стає окремим майном.

Таким чином, позивач фактично набув майнове право на об'єкт будівництва, тобто можливість в майбутньому у передбачений законом спосіб отримати право власності на квартиру АДРЕСА_1, у встановленому законом порядку після введення будинку в експлуатацію.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного Кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду ( Конституція України, ЦК України та інші нормативно - правові акти ) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про визнання майнових прав на об'єкт будівництва, позивачем не доведено яким чином або ким порушується її право і на ці права чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 Цивільного Кодексу України.

В свою чергу, посилання позивач на невиконання визначених в договорі обов'язків щодо закінчення будівництва у встановлений строк не може бути підставою для визнання права власності на майнові права на квартиру із вищезазначених причин, оскільки порушення строків закінчення будівництва є фактично порушенням умов договору та регулюється, зокрема ч. 5 ст. 7, ст. 20 Закону України « Про інвестиційну діяльність », ст. ст. 509, 525, 526 Цивільного Кодексу України за якими інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

При недодержанні договірних зобов'язань суб'єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами.

Зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем, протягом одного банківського дня з моменту підписання договору не перераховано на поточний рахунок продавця 100% вартості майнових прав ( п.4.3 договору) і дана сума не була сплачена ні через касу банку, ні через касу товариства, договір № ПР/482-2 від 16.02. 2015 року є неукладеним в силу положень п.4.4. договору. Внаслідок цього, у позивача не виникли майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, у зв"язку з чим його вимоги є такими, що не грунтуються на законі, а тому у позові слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 11, 13, 14, 15, 16, 177, 190, 321, 328, 331, 392, 509, 525, 526, ,625, 629 Цивільного Кодексу України, ст. 2 Закону України « Про фінансово - кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю », ст. 3 Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні » суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНТЕР - ПРЕМІАЛ ", Обслуговуючого Кооперативу " ЖИТЛОВО -БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ " ЛЕЙК ХАУС ". про визнання майнових прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27 серпня 2018 року.

СУДДЯ: ЛЕОНТЮК Л.К.