Справа № 523/8353/18
Провадження №2/523/3711/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2018 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

при секретарі Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особибез самостійних вимог на предмет позову Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет позову Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує наступним,що 16.08.2017 року був укладений договір дарування за р. №2354, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, яким позивачка поза своєї волі переоформила на імя відповідача належні їй 3/5 часток домоволодіння, що розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Мелітопольська, будинок 24, що складається в цілому з житлового будинку під літерою «А», загальною площею - 77,9 кв.м. житловою площею 39,1 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Г», «Е» - сарай, «Ж» - душ, «З» - льох, вбиральня, «Д» - сарай, І - цистерна , ІІ - мостіння, №1-2, 4-8 - огорожа.

Спірне майно належало позивачці на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси (справа №2-6994) від 23.11.2004 року.

Позивачка стверджує, що наміру відчужувати єдине своє житло вона не мала, а договір було укладено під впливом помилки.

Позивачка, ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась надала заяву в який просила суд розглянути цивільну справу за її відсутністю, підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила суд їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась надав заяву в який просив суд розглянути цивільну справу за його відсутністю, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Відповідачка, ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, надала заяву про визнання позову, просила суд розглянути цивільну справу за її відсутністю.

Третя особа без самостійних вимог на предмет позову приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом приймається визнання відповідачем позову, підстав для відмови у задоволені позову не має, а також судом не встановлені обставини, що визнання позову буде суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що 16.08.2017 року був укладений договір дарування за р. №2354 (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3), яким позивачка переоформила на імя відповідача належні їй 3/5 часток домоволодіння, що розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Мелітопольська, будинок 24, що складається в цілому з житлового будинку під літерою «А», загальною площею - 77,9 кв.м. житловою площею 39,1 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Г», «Е» - сарай, «Ж» - душ, «З» - льох, вбиральня, «Д» - сарай, І - цистерна , ІІ - мостіння, №1-2, 4-8 - огорожа. На момент укладання договору дарування позивачу виповнилось - 70 років.

У своєму позові позивачка зазначає, що у січні 2016 року позивачка познайомилась з ОСОБА_2 та почала з нею спілкуватись, вона часто приходила до неї у гості, іноді допомагала їй по господарству, завязались дружні стосунки. Через загострення хронічних хвороб у позивачки в червні місяці 2017 року відповідачка запропонувала позивачу укласти з договір довічного утримання, за яким відповідачка бере на себе зобовязання довічно утримувати позивачку, надавати їй належне матеріальне забезпечення, допомагати по господарству, за це відповідачу після смерті позивачки залишиться будинок. Позивачка погодилась, враховуючи її стан здоровя та через необхідність отримувати сторонню допомогу. Відповідачка запевнила позивачку, що для цієї процедури необхідно підписати документ у нотаріуса. Прийшовши до нотаріуса спільно з відповідачкою, позивачка була впевнена, що підписує договір довічного отримання, за яким відповідачка повинна була доглядати за позивачкою до її смерті.

Позивачка памятає, що нотаріус щось у швидкому темпі казала про будинок, але що саме в силу віку не розчула, через вади зору не прочитала текст договору та не зрозуміла дійсний зміст правочину. Після підписання документів у нотаріуса, досягнуті домовленості відповідачкою виконувались до лютого 2018 року.

З лютого 2018 року домовленості відповідачкою не виконуються.

На вимогу позивачки повернути їй її документи, відповідачка зазначила, що вона жодних прав на будинок не має та вона може вигнати позивачку у будь-який момент.

Позивач,у позові зазначає, що ніколи не мала наміру дарувати власний будинок іншій особі не отримуючи нічого взамін, ще й безкоштовно.

На момент вчинення договору дарування з відповідачкою, ОСОБА_2, існувала домовленість, що остання буде постійно доглядати за позивачкою, сплачувати комунальні платежі, проводити ремонт в будинку, забезпечувати ліками, харчуванням, надавати побутові послуги.

Таким чином, замість укладання договору довічного утримання, позивачка помилково уклала договір дарування.

Оскільки передача будинку не відбулося, позивачка продовжує проживати в своєму будинку який є єдиним місцем її проживання, місце свого проживання не змінювала, а саме за адресою: м. Одеса, вул. Мелітопольська, 24.

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов'язків сторін. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Як правило, позивачем виступає особа, яка діяла під впливом помилки. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану.

У сенсі положень частини 1 статті 717 ЦК України договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї особи (дарувальника) до другої особи (обдарованого). Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів.

В договорі дарування не може бути встановлено обов'язку обдарованого вчинити на користь дарувальника дій майнового або немайнового характеру, бо інакше таку угоду не можна буде тлумачити як дарування. Консенсуальний характер договору дарування покладає певні обов'язки на дарувальника, основним є передача дарунка обдарованому.

У звязку з вказаним позивачка просить суд застосувати двосторонню реституцію (повернути сторони до первісного стану), яка застосовується незалежно від наявності чи відсутності вини у діях учасників правочину щодо його недійсності.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з приводу правочину, вчиненого під впливом помилки, роз'яснено наступне. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦКУ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Укладаючи договір дарування будинку, позивачка помилилася щодо природи цього правочину, оскільки мала на меті укласти договір довічного утримання, відповідно до якого вона повинна була отримувати допомогу від відповідачки та яка повинна була доглядати, за життя лишатися права власності на будинок наміру не мала, так як ця нерухомість є єдиною власністю та місцем проживання.

Договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна. З огляду на природу правочину дарування у ситуації позивачки, якій на момент вчинення правочину було 70 років та яка має вади здоровя, погано бачить, яка напередодні перенесла офтальмологічну операцію на очах, безоплатне відчуження належного їй домоволодіння, що є єдиним житлом, особі, яка не являється близьким родичем та взагалі малознайома, без обумовлення будь-яких обов'язків обдарованого, є помилковим. Має місце неправильне сприйняття з боку позивачки фактичних обставин щодо її права власності на будинок після вчинення правочину. Неправильне сприйняття фактичних обставин вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1, інакше правочин дарування не був би вчинений, оскільки такий за своєю правовою природою не породжував правових наслідків, яких дійсно бажала позивачка.

Наведені обставини є підставою для визнання договору дарування будинку, укладеного між позивачем і відповідачем, недійсним, згідно ст. 229 ЦК України, оскільки позивачка помилилася щодо правової природи договору дарування, вважаючи його іншою угодою, і ця помилка має істотне значення, тому що вона стосується характеру правочину, а також прав та обов'язків сторін угоди, правових наслідків угоди.

На підтвердження стану здоровя позивачки, а також того, що фактично передачі будинку не відбулося, позивачка продовжує проживати в своєму будинку який є єдиним місцем її проживання, місце свого проживання не змінювала, а саме за адресою: м. Одеса, вул. Мелітопольська, 24, суду були надані наступні докази:

Відповідь на адвокатський запит за №9084/02 від 08.06.2018 року за підписом начальника управління Пенсійного фонду України , вбачається, що позивачка перебуває на обліку в Суворовському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Одеській області отримує пенсію за віком адреса з 16.08.2017 року не змінювалась.

Довідка за формою №1 від 31.05.2018 року № 486, згідно якої позивачка зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 та особовий рахунок відкритий на її імя ;

Відповідь ТОВ «ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ» від 08.06.2018 року №10.0--02/2873, згідно якої позивачці нарахована муніципальна допомога, наявна заборгованість та особовий рахунок відкритий на її імя.

Відповідь КУ «ОДЕСЬКА ОБЛАСНА КЛІНІЧНА ЛІКАРНЯ» від 08.06.2018 року, згідно якої вбачається, що позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні в офтальмологічному відділенні з 27.01.2016 р. до 03.02.2016р. та їй було здійснено хірургічну операцію.

Відповідь КУ «ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇДОПОМОГИ №18» від 11.06.2018 року № 01-01-12/327, згідно якої вбачається, що у позивачки має вади здоровя.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників..

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із частинами 1,3,4,5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи із змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Під час ухвалення рішення в силу ст. 263 ЦПК України, суд враховує наступні правові позиції.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Правова позиція у справі № 6-1124цс15 (Постанова ВСУ від 11.11.2015 року):

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Правова позиція у справі № 6-372цс16 (Постанова ВСУ від 27.04.2016 року):

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Правова позиція у справі № 6-551цс16 (Постанова ВСУ від 06.04.2016 року):

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Таким чином суд робить висновок, що всупереч вимогам частини 1 статті 638 ЦК України сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема, строку його дії, ціни автомобіля, тощо.

Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У звязку з викладеним, вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 16, 203, 229, 717 ЦК України, ст.ст. 2,5,10,12, 82, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет позову Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

2. Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування від 16.08.2017р. за р.№2354, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

3.Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_1) право власності на 3/5 часток домоволодіння, що розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Мелітопольська, будинок 24, що складається в цілому з житлового будинку під літерою «А», загальною площею - 77,9 кв.м. житловою площею 39,1 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Г», «Е» - сарай, «Ж» - душ, «З» - льох, вбиральня, «Д» - сарай, І - цистерна , ІІ - мостіння, №1-2, 4-8 - огорожа.

4.Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, іпн. НОМЕР_2, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 б. 15) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНН НОМЕР_1), судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору у розмірі - 1057 гривні 20 копійок.

5.Після набранням рішення законної сили, заходи забезпечення позову, що були накладені ухвалою суду від 20.06.2018р. щодо арешту та заборони відчуження 3/5 часток домоволодіння, що розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Мелітопольська, будинок 24, що складається в цілому з житлового будинку під літерою «А», загальною площею - 77,9 кв.м. житловою площею 39,1 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Г», «Е» - сарай, «Ж» - душ, «З» - льох, вбиральня, «Д» - сарай, І - цистерна , II - мостіння, №1-2, 4-8 - огорожа, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 101 скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дати отримання рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення складено та підписано - 28 грудня 2018 року