Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/13570/15-ц

провадження № 61-12187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»,
відповідач - ОСОБА_2,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. P., Невідомої Т. О.,

Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - ДП Міноборони України «Укрвійськбуд») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що ДП Міноборони України «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ - філію ДП Міноборони «Укрвійськбуд» - 135 Домобудівельний комбінат» (далі - ФДП Міноборони України «Укрвійськбуд» 135 ДБК»), на балансі якого обліковується гуртожиток АДРЕСА_1.

05 квітня 1988 року Міноборони СРСР видало ОСОБА_2 ордер НОМЕР_1 для проживання разом з членами її сім'ї в кімнаті НОМЕР_4 даного гуртожитку.

Посилаючись на те, що відповідач також самовільно зайняла кімнати НОМЕР_2 та НОМЕР_3 гуртожитку АДРЕСА_1 та, незважаючи на вимогу позивача звільнити їх, продовжує там проживати, ДП Міноборони України «Укрвійськбуд» просило виселити ОСОБА_2 із членами її сім'ї із займаного приміщення без надання іншого.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року (у складі судді Лужецької О. Р.) у задоволенні позову ДП Міноборони України «Укрвійськбуд» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, за вимогами позивача минув строк позовної давності та він не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що строк був пропущений з поважних причин, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ДП Міноборони України «Укрвійськбуд» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 з кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_3 гуртожитку АДРЕСА_1 у кімнату НОМЕР_4 у будинку АДРЕСА_2. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 проживала у спірних кімнатах протягом тривалого часу без законних підстав. Таким чином, положення статті 267 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки право на спірні кімнати гуртожитку у відповідача і членів її сім'ї у законний спосіб не виникло і підстав для цього немає, а зайняття житла без належних правоустановчих документів є грубим порушенням прав власника, а саме позивача.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Крім того, апеляційний суд не досліджував причини пропуску позовної давності та не перевірив, чому позивач звернувся за захистом свого порушеного права лише у 2015 році.

Разом з тим, погоджуючи у 1994 році можливість проживання ОСОБА_2 та членів її сім'ї у спірних кімнатах гуртожитку, позивач уклав з відповідачем договір найму житла. ЖК Української РСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15).

У серпні 2016 року ДП Міноборони України «Укрвійськбуд» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. На час розгляду справи позивач права на зайняття спірних кімнат у гуртожитку, а саме ордера, не мала, у зв'язку з чим рішення апеляційного суду не відповідає нормам закону. Таким чином, касаційну скаргу просило відхилити.

03 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ДП Міноборони України «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ - ФДП Міноборони України «Укрвійськбуд» 135 ДБК», на балансі якого перебуває гуртожиток АДРЕСА_1.

05 квітня 1988 року Міноборони СРСР видало ОСОБА_2 ордер НОМЕР_1 для проживання разом із членами сім'ї: чоловіком ОСОБА_5, донькою ОСОБА_6 в кімнаті НОМЕР_4 в будинку АДРЕСА_3 житловою площею 15,6 кв. м.

Відповідно до довідки за формою № 3, в кімнаті НОМЕР_4 на АДРЕСА_1 зареєстровані: наймач ОСОБА_2, донька ОСОБА_7, донька ОСОБА_8, онука ОСОБА_9

Відповідно до частини другої та третьої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Установлено, що 03 лютого 1994 року комірник цеху № 6 ОСОБА_2 звернулась із заявою до виконуючого обов'язки начальника 135-го заводу ОСОБА_10 з проханням надати дозвіл на зайняття інших двох вільних кімнат в гуртожитку на АДРЕСА_1.

З цієї заяви вбачається резолюція, написана від руки невстановленою особою, від 05 лютого 1994 року про дозвіл - за наявності можливості.

Установлено та не заперечується відповідачем, що відповідач займає крім кімнати НОМЕР_4, на яку їй видано ордер, ще й кімнати НОМЕР_2 і НОМЕР_3 без ордера на вселення у вказані кімнати.

Згідно з рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ФДП Міноборони України «Укрвійськбуд»-135 про зобов'язання вчинити певні дії про надання соціального житла шляхом виділення для проживання її та членів її сім'ї інших двох кімнат у гуртожитку.

Обґрунтовуючи підстави щодо звільнення кімнат НОМЕР_2 та № 5 гуртожитку АДРЕСА_1 позивач посилався на вимогу від 20 березня 2013 року, яку було направлено ОСОБА_2 про звільнення самовільно занятих кімнат. Незважаючи на це відповідач продовжує проживати у кімнатах незаконно.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Частиною другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Установлено, що гуртожиток є державною власністю та на праві господарського відання позивач володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування за вимогами позивача строку позовної давності, оскільки доки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Відповідно до статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Таким чином, житлове законодавство України пов'язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордера.

Установлено, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрована на підставі ордера в кімнаті НОМЕР_4 гуртожитку АДРЕСА_2.

Надання ордера на кімнату НОМЕР_4 гуртожитку в будинку АДРЕСА_2 та правомірність заселення в цю кімнату відповідач не заперечує.

Як встановлено вище, кімнати НОМЕР_2, НОМЕР_3, в яких також проживає відповідач у законному порядку їй не надавались. Резолюція на її заяві не є правомірною підставою вселення у вказані кімнати, таким чином апеляційний суд дійшов вірного висновку про виселення відповідача зі спірних кімнат у кімнату НОМЕР_4, яка надана їй на законних підставах.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд апеляційної інстанції, даючи оцінку відповідності виселення відповідача критерію пропорційності, вказав, що на проживання в кімнатах НОМЕР_2 і НОМЕР_3, зазначеного гуртожитку, спеціальний ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, відповідачу ОСОБА_2 не надавався та врахував що їй на законних підставах було надано ордер на проживання у кімнаті НОМЕР_4, а тому обґрунтовано виселив ОСОБА_2 саме в зазначену кімнату. Крім того, зазначив, що ОСОБА_2 не надала жодних аргументів про неможливість її виселення зі спірних кімнат у кімнату, яка на законних підставах надана їй у користування.

Встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року виселено ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 з кімнати НОМЕР_4 гуртожитку в будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення, оскільки останні без правових підстав займали цю кімнату.

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого документа у цій справі встановив, що рішення суду, щодо виселення вищевказаних осіб виконано, що підтверджується актом від 18 жовтня 2016 року.

Дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність виселення відповідача зі спірних кімнат гуртожитку.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з рішенням апеляційного суду, зазначаючи про наявність суспільної необхідності для виселення відповідача з урахуванням того, що приміщення гуртожитку, зокрема спірні кімнати, призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання, тобто осіб, які можуть претендувати на заселення у службове житло.

Отже, в контексті принципу пропорційності втручання у право на повагу до житла ОСОБА_2 є «необхідним у демократичному суспільстві» та відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є співмірним переслідуваній легітимній меті, зокрема з урахуванням існування черги працівників, які можуть претендувати на зайняття вказаних кімнат у гуртожитку.

Доводи касаційної скарги про те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, в цій справі у даному випадку не заслуговують на увагу, оскільки, навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому без відповідних правових підстав не свідчить про законність його використання особою незалежно від тривалого періоду такого використання. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Тому позов про виселення може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 14-181цс18.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик