АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3197/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Кругової С.С.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу № 643/11622/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності, за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Єлізарова І.Є.,-

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, мотивуючи який зазначила, що 01 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір пайової участі у будівництві, відповідно до умов якого сторони приймають участь у фінансуванні будівництва гаражу за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що протягом липня 2016 року за вищезазначеною адресою нею за особисті кошти здійснено будівництво нежитлової будівлі гаражу, відповідач взятих на себе зобов'язань щодо фінансування будівництва не виконав, ОСОБА_1 просила розірвати укладений 01 липня 2014 року між нею та відповідачем договір пайової участі у будівництві нежитлової будівлі та визнати за нею на підставі ст.ст. 331, 376 ЦК України право власності на будівлю гаражу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року позов задоволено. Розірвано укладений 01 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір про дольову участь у будівництві. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю гаражу літ. «М-1», що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову в цій частині відмовити.

В обґрунтування скарги зазначив, що спірне нерухоме майно є об'єктом самочинного будівництва, оскільки здійснено без затвердження проектної документації та отримання відповідних дозволів, земельна ділянка у встановленому законом порядку під уже збудоване нерухоме майно не виділялась, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено та не заперечувалось позивачем, що протягом 2016 року за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 здійснено самочинне будівництво нежитлової будівлі - гаражу літ. «М».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що конструкції нежитлової будівлі гаражу літ. «М-1» відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації, а тому наявні передбачені ст. 376 ЦК України правові та фактичні підстави для визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Проте погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, та встановивши, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, та за відсутності доказів надання у встановленому законом порядку земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, а також наявності рішення компетентного органу про відмову у прийнятті закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на об'єкт самочинного будівництва.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору пайової участі у будівництві рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині в апеляційному порядку не перевірялась.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягають стягненню судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 960 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 вересня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності скасувати, прийняти в цій частині нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлову будівлю гаражу літ. «М-1», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Харківської міської ради судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

С.С. Кругова