Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 464/559/16-ц

провадження № 61-4710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Медсервіс-Галичина»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова Світлана Федорівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медсервіс-Галичина» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Мельника Юрія Анатолійовича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року у складі судді Чорної С. З. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Тропак О. В., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Медсервіс-Галичина» (далі - ТОВ «Медсервіс-Галичина») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова С. Ф., про визнання недійсним договору дарування.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Господарського суду Львівської області від 03 грудня 2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1, який до 22 травня 2014 року обіймав посаду директора ТОВ «Медсервіс-Галичина», на користь ТОВ «Медсервіс-Галична» безпідставно отримані кошти у розмірі 879 625 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 17 592 грн 50 коп.

Постановою державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського управління юстиції Марщівської І. П. 06 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 24 березня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Медсервіс-Галичина» заборгованості у розмірі 897 217 грн 50 коп.

Із матеріалів виконавчого провадження позивачу стало відомо про укладення 15 січня 2015 року між ОСОБА_1 та його матір'ю ОСОБА_2 договору дарування, за умовами якого остання набула право власності на ? частки приміщення їдальні під літ. «А-2», загальною площею 1 350,1 кв. м, по АДРЕСА_1, та про відсутність у відповідача будь-якого майна.

Оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення ОСОБА_1 виконання зобов'язань перед ТОВ «Медсервіс-Галичина», що виникли на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 03 грудня 2014 року. На час укладення спірного договору дарування правовстановлюючі документи на ? частки приміщення їдальні під літ. «А-2», загальною площею 1 350,1 кв. м, по АДРЕСА_1 були відсутні.

На підставі викладеного ТОВ «Медсервіс-Галичина» просило визнати недійсним договір дарування ? частки приміщення їдальні, позначене на плані літ. «А-2», загальною площею 1 350,1 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1, укладений 15 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року у позові ТОВ «Медсервіс-Галичина» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час укладення спірного договору дарування - 15 січня 2015 року майно, що є об'єктом цього договору, не перебувало під обтяженням. Позивач не є стороною договору дарування від 15 січня 2015 року. Укладення договору жодним чином не порушує його прав. Договір дарування вчинено 15 січня 2015 року, тобто до 25 лютого 2015 року - дня винесення остаточного рішення у справі та до набрання ним законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 липня 2016 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору дарування у нього існували майнові права на нерухоме майно, яке було об'єктом дарування, або що на це майно було накладено обтяження. Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що реконструкція нерухомого майна, яке було об'єктом договору дарування, не має правового значення для вирішення цього спору, а тому зазначена обставина не могла створити для позивача будь-яких правових наслідків. На підставі вказаного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

ТОВ «Медсервіс-Галичина» у касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Медсервіс-Галичина» задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що ТОВ «Медсервіс-Галичина» набуло статусу кредитора лише після набрання рішенням Господарського суду Львівської області від 03 грудня 2014 року законної сили, оскільки це рішення підтвердило наявність у товариства підстав для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів. Обов'язок повернути безпідставно отримані кошти у розмірі 879 625 грн 00 коп. виник у ОСОБА_1 унаслідок того, що він, у період з 21 вересня 2011 року по 04 квітня 2012 року, обіймаючи посаду директора ТОВ «Медсервіс-Галичина», перерахував на рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 грошові кошти. Ці обставини встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 03 грудня 2014 року та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2015 року. Крім того, судом не взято до уваги те, що статтями 215, 216 ЦК України передбачено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності можуть бути заявлені як сторонами правочину, так і іншими особами, права та законні інтереси яких порушено. У 2010 році відбулась незаконна реконструкція приміщення їдальні по АДРЕСА_1. Оскільки їдальня внаслідок реконструкції стала об'єктом самочинного будівництва, то ОСОБА_1 не мав права на укладення будь-якого правочину щодо цього майна, у тому числі договору дарування.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 13 січня 2014 року порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Медсервіс-Галичина».

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2014 року припинено повноваження керівника ТОВ «Медсервіс-Галичина» ОСОБА_1 та покладено виконання його обов'язків на розпорядника майна Мельника Ю. А.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03 грудня 2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Медсервіс-Галичина» безпідставно отримані кошти у розмірі 879 625 грн та судовий збір у розмірі 17 592 грн 50 коп.

Постановою державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського управління юстиції Марщівської І. П. 06 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 24 березня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Медсервіс-Галичина» заборгованості у розмірі 897 217 грн 50 коп.

Під час виконавчого провадження ТОВ «Медсервіс-Галичина» стало відомо про те, що 15 січня 2015 року між ОСОБА_1 та його матір'ю ОСОБА_2 укладений договір дарування, за умовами якого остання набула право власності на ? частки приміщення їдальні під літ. «А-2», загальною площею 1 350,1 кв. м, по АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не встановив характер спірних правовідносин, не застосував норми права, які підлягали застосуванню, не звернув увагу на те, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно на користь своєї матері, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього коштів на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв'язку із викладеним, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медсервіс-Галичина» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Мельника Юрія Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельнков

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк