Головуючий суду 1 інстанції - Максименко О.Ю.
Доповідач -Лозко Ю.П.
Справа № 409/1063/17
Провадження № 22ц/782/312/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Лозко Ю.П.,

Суддів : Назарової М.В., Орлова І.В.,

за участю секретаря Перишкіна Т.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

третя особа: Департамент Луганської міської ради у справах дітей та сім'ї в особі Жовтневого районного відділу служби у справах дітей та сім'ї

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_2 на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 28 лютого 2018 року (суддя Максименко О.Ю.) по цивільній справі № 409/1063/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Департамент Луганської міської ради у справах дітей та сім'ї в особі Жовтневого районного відділу служби у справах дітей та сім'ї

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом посилаючись на те, що з 2010 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 21 червня 2016 року розірвано. Від шлюбу мають малолітню дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З червня 2014 року відповідач вихованням сина не займається, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 28 березня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_4 у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але аліменти відповідач не сплачує, має значну заборгованість.

Посилаючись на вказані обставини, в уточнених позовних вимогах позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 28 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вказує, що суд не надав належної оцінки письмовим доказам, зокрема наявності за відповідачем заборгованості по аліментам, та не враховано усіх обставин зазначених у позові стосовно того, що батько не спілкується з дитиною, що призвело до ухвалення незаконного рішення по справі.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_3 до суду не надійшов.

Відповідно до ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно п.8, п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільно-процесуального кодексу України, в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ, до утворення апеляційних суддів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суду, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої і апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Луганської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, що ухвалив рішення, в порядку, передбаченому Цивільно-процесуальним кодексом України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, суд визнав неявку осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд виходив з того, що позивачем не доведено обставин, які б об'єктивно підтверджували ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітньої дитини сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, тому підстави для застосування в даному випадку вимог ст. 164 СК України відсутні.

Такі висновки відповідають вимогам закону та встановленим обставинам у справі з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 28 березня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 04 лютого 2016 року і до повноліття дитини.

Згідно довідок-розрахунків, виданих 17 жовтня 2016 року та 02 грудня 2016 року Артемівським ВДВС м. Луганська ГТУЮ у Луганській області, загальна заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів за період з 04 лютого 2016 року по 30 листопада 2016 року складає 11241,87 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 вказувала про те, що відповідач ухиляється від виконання обов'язків з виховання дитини.

За положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він зокрема: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно роз'яснень викладених в п.п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», із змінами та доповненнями, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Проте, в матеріалах справи відсутні дані про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо сина, або дані про те, що до нього раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від своїх батьківських обов'язків у відношенні дитини.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.81 ЦПК України і є процесуальним обов'язком, ухилення відповідача від участі у вихованні малолітньої дитини сина ОСОБА_4, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

При цьому суд зауважує, що наявність заборгованості по аліментам не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст.164 СК України, та зазначені у цій статті чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, їх можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Дата складення повного тексту постанови - 23 липня 2018 року.

Судді: Ю.П. Лозко

М.В. Назарова

І.В. Орлов