Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 356/1223/16-ц

провадження № 61-12577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Березанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Березанського міського суду Київської області у складі судді Голік Г. К. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Березанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про оспорювання батьківства.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року до 25 липня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідачка народила сина - ОСОБА_6 та 27 серпня 2009 року зареєструвала його народження у відділі реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції. Батьком народженої дитини було записано позивача, який вказав, що протягом спільного проживання відповідач не повідомляла його про те, що він не є справжнім батьком дитини. Тому, в момент реєстрації дитини він не міг знати та не знав, що не є біологічним батьком дитини. Просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 141 від 27 серпня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції про народження ОСОБА_6

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач при зверненні до Березанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про реєстрацію дитини не міг не знати про те, що він не є її біологічним батьком, що є законодавчо визначеною перешкодою для задоволення позову про оспорювання батьківства і виключення відомостей про батьківство з актового запису.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Березанського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не було надано доказів на спростування висновків суду щодо його обізнаності, що він не є біологічним батьком при зверненні до Березанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про реєстрацію дитини.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що показання свідків, які поклали суди в основу оскаржуваних рішень, не є доказами того, що в момент реєстрації дитини він знав, що не її є біологічним батьком. Інші докази у справі, окрім висновків молекулярно-генетичної експертизи ДНК, яка проведена у липні 2016 року, є неналежними. Враховуючи факт, що сторони підтримували стосунки до реєстрації шлюбу, він не міг достовірно знати, що дитина походить не від нього.

Відзив на касаційну скаргу відповідачі не подали.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди установили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року до 25 липня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_6, у свідоцтві про народження якого батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 5).

Згідно з актовим записом про народження ОСОБА_6 № 141 від 27 серпня 2009 року підставою запису відомостей про батька є актовий запис про шлюб № 69 від 20 червня 2009 року.

Відповідно до висновку експертного дослідження №6-01/24 від 14 липня 2016 року Київського обласного науково-дослідного експертно - криміналістичного центру, встановлено, що біологічне батьківство ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, виключається.

Згідно із частиною першою статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до частини п'ятої статті 136 СК Українине має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

Положеннями статей 1, 2, 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що внесення змін до актового запису цивільного стану, в тому числі про народження дитини, проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

Відповідно до пунктів 2.13, 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, різновидом яких є актовий запис про народження дитини, є серед іншого і рішення суду про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження. Зміни, доповнення, виправлення, зазначені в рішенні суду, вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з положень частини п'ятої статті 136 СК України та поклав в основу свого рішення показання свідків щодо обізнаності позивача з приводу того, що він не є батьком дитини на момент її реєстрації, не врахувавши при цьому той факт, що ОСОБА_4 міг достовірно знати щодо батьківства відносно ОСОБА_6 лише після проведення та ознайомлення з висновками молекулярно-генетичної експертизи ДНК у липні 2016 року, а не на момент реєстрації дитини у серпні 2009 року.

А тому висновок суду про відмову у задоволенні позову за недоведеністю є передчасним.

Відповідно до статті 63 ЦПК України 2004 року показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

При цьому не є доказом показання свідка, котрий не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або показання, які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Разом з тим, оцінюючи показання свідків, суд не врахував, що обізнаність деяких з них щодо спірних обставин ґрунтувалась на повідомленнях інших осіб та не з'ясував джерела їх обізнаності щодо цих обставин.

При цьому суд, взявши до уваги суперечливі показання свідків, надав перевагу одним показанням перед іншими, не мотивуючи цього.

Так, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, мати відповідача, показали суду, що позивач на момент реєстрації народження дитини зі слів ОСОБА_5 знав про те, що не є батьком дитини.

Натомість свідок ОСОБА_9, мати позивача, показала, що позивач на момент реєстрації народження дитини не знав про те, що не є батьком дитини, оскільки до укладення шлюбу зустрічався з ОСОБА_5 і остання запевняла, що дитина походить від нього. Однак коли вони розійшлися, мати дитини повідомила позивача, що він не є батьком.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були обізнані щодо вказаних обставин зі слів ОСОБА_12, який в свою чергу знав ці обставини.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не надав оцінку відповідним доводам апеляційної скарги, не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірив доводів позивача й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу положень статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта