Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 750/1603/17

провадження № 61-27773св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 липня 2017 року у складі судді Жук М. І. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Страшного М. М., Бечка Є. М.,

Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з позивачем, оскільки батьки дитини, які проживають окремо, не можуть дійти згоди з приводу цього питання.

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей разом з ним.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 липня

2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю дітей - ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі у розмірі 640,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за первісним позовом належним чином виконує батьківські обов'язки, має житло, дохід, задовільні побутові умови, діти бажають проживати разом, суд першої інстанції вважав визначити місце проживання дітей з матір'ю, оскільки це буде сприяти їх розвитку, вихованню та буде відповідати інтересам дітей.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

29 серпня 2017 року ОСОБА_5 через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково та залишити ОСОБА_5 одного з дітей (доньку або сина), мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно застосували принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Рішенням виконкому Деснянського районного у місті Чернігові ради від

24 квітня 2017 року рекомендовано визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з матір'ю - ОСОБА_4

(а. с. 96-97). Орган опіки та піклування прийшов до висновку, що за місцем проживання ОСОБА_4 є умови для проживання дітей та їх розвитку.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суди попередніх інстанцій виходячи з якнайкращих інтересів дітей, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для визначення місця проживання малолітніх дітей разом із матір?ю. При цьому судами враховано бажання дітей проживати разом та рішення виконкому Деснянського районного у місті Чернігові ради від 24 квітня 2017 року, яким рекомендовано визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з матір'ю - ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 судами попередніх інстанцій враховано статтю 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 1991 року, зміст якої визначає, що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій помилково застосували принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року є безпідставними, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська