Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 314/3228/17 Головуючий у 1 інстанції: Беспалько Т.Д. провадження № 22-ц/778/2013/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Дашковської О.В.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника відповідача - Букач Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовною завою до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсним кредитного договору № ZPVLGA від 17.06.2008р.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17.06.2008р. між нею та ПАТ КБ «Приват Банк» було підписано кредитний договір № ZPVLGA, згідно якого банк зобов'язався надати кредит через касу банка у розмірі 27 800 доларів США: у розмірі 25 000,00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного Договору.

Згідно п. 1.1 та п. 2.1.1, 8.1 кредитного договору, кредит надається готівкою через касу банку чи/або перерахуванням на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього договору. Але кредитні кошти у сумі 25 00 доларів США у відповідності до вказаних умов договору та вимог чинного законодавства надані не були. Тому вважає договір неукладеним, оскільки не відбулося передання грошових коштів.

Крім того зазначила, що кредитний договір не містить дати видачі кредиту, в ньому не зазначено сукупної вартості кредиту, а саме ефективної процентної ставки та абсолютного здорожчання кредиту, в договорі не визначено строк його дії, договір не містить попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Позивач просила визнати недійсним договір споживчого кредиту № ZPVLGA від 17.06.2008р. з наступних підстав:

- сторони в належній формі не досягли згоди щодо такої істотної умов як дата видачі кредиту;

- кредитодавець перед його укладенням не надав позичальнику в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту;

- в кредитному договорі або додатку до нього не наданий детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача тощо;

- кредитний договір або додаток до нього не містять графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, а у графіку платежів докладно не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом;

- кредитодавець не попередив споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті несе споживач;

- кредитодавець не зазначив у кредитному договорі або додатку до нього про відкриття банківського поточного рахунку 2620, що відкривається споживачу для зарахування на нього суми наданого кредиту з позичкового рахунку, а також для здійснення розрахунково-касових операцій в іноземній валюті, які пов'язані з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, умови відкриття, ведення та отримання такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку;

- кредитна справа позичальника не містить номер основного поточного, додаткового поточного та позичкового рахунків;

- перед укладенням кредитного договору, забезпеченого іпотекою, кредитодавець не оприлюднив інформації про іпотечний борг, та не встановив перелік обов'язкових умов, притаманних даному виду правочинів;

- за кредитним договором кредитодавцем не надано позичальнику кредит.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 29.08.2007р. між ОСОБА_3 та Приватбанком укладено кредитний договір № ZPVLGA, на підставі п. 8.1 якого ОСОБА_3 надані кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в загальному розмірі 27 8000,00 доларів США на строк з 17.06.2008р. по 17.06.2018р. включно на наступні цілі: видача готівки через касу Банку в сумі 25 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також решта суми на інші цілі, зазначені в п. 8.1 кредитного договору.

В ході розгляду справи суд встановив, що позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може бути одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить її підпис у договорі.

Протягом дії кредитного договору позивач не зверталась до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням його положень, які їй не були зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

У відповідності до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право на відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася.

В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

При укладенні договору позичальник була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них у наданій редакції та проти підписання, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано.

Встановивши всі вказані обставини, суд першої інстанції на їх підставі дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, тому відмовив в задоволені позову.

В апеляційній скарзі зазначається, що суд неповно встановив всі обставини, з якими позивач пов»язувала недійсність оспорюваного нею кредитного договору, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Узагальнений зміст апеляційної скарги зводиться до того, що суд не перевірив доводів позивача про те, що Приватбанк не виконав умови кредитного договору, не надавщи позичальнику визначеної в договорі суми кредитних коштів у розмірі 27 800 дол. США, що, на думку апелянта, підтверджує його безгрошовість. Також судом не було звернуто уваги на послання позивача про порушення банком при укладенні договору вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 56 ЗУ «Про банки в банківську діяльність», п. 2.1-2.5 Постанови НБУ від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а також на невідповідність кредитного договору та дій банку при його укладенні з позивачем положенням ч. 4 ст. 11, ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 3.1-3.4 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007р., що, як вважає апелянт, унеможливлювало виконання такого договору в частині надання кредиту та здійснення його погашення. Також в цій частині надання кредиту не було підтверджено відповідними доказами, якими можуть бути лише визначені ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» документи, та встановлений ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україна» порядок проведення кредитних операцій, про дотримання якого банком доказів не надано, що залишилось поза увагою суду.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія вважає їх необгрунтованими з огляду на наступні обставини.

Щодо стверджень про безгрошовість кредитного договору, апеляційний суд вважає, що вони є неспроможними.

Так, позивач наголошує, що єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі-резиденту кредиту у іноземній валюті з каси банку є відкриття клієнту поточного рахунку 2620, перерахування коштів з рахунку банку на який відбувається на підставі меморіального ордеру, а видача кредитних коштів клієнту - на підставі його зави на видачу готівки. Ненадання банком доказів про дотримання такого порядку кредитування у іноземній валюті відносно позичальника ОСОБА_3 свідчить про безгрошовість кредитного договору № ZPVLGA.

Між тим, заперечуючи проти позову в цій частині, банк надав ретельне викладення порядку, згідно з яким надавались кредитну кошти ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, які були враховані судом першої інстанції при розгляді справи.

Згідно постанови НБУ № 280 від 17.06.2004р. «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», рахунок 2203 називається «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та належить до групи рахунків 220 «Кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами».

У п.п. 3.6 «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» зазначено, що ця Інструкція встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку у банках України, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації за типовими операціями. За рахунками Плану рахунків відображаються операції, що визначені законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України, відповідно до їх економічної суті. План рахунків забезпечує мультивалютний облік операцій, суть яких полягає в обліку операцій в іноземній валюті за тими самими рахунками, що і операції у гривні.

Згідно «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» за дебетом рахунку 2203, призначеного для обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що видані фізичним особам, проводяться суми наданих кредитів, а за кредитом - суми погашення заборгованості, суми фактичної заборгованості, що перераховані на відповідні рахунки простроченої та сумнівної заборгованості.

Отже, апелянт помилково посилається на рахунок 2620, який називається «Кошти на вимогу фізичних осіб» та належить до групи рахунків 262 «Кошти на вимогу фізичних осіб» розділу 26 «Кошти клієнтів банку» та також є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами», але призначений для обліку вкладів (депозитів) на вимогу фізичних осіб.

Таким чином, застосований банком порядок видачі кредитних коштів ОСОБА_3 базується на нормативних актах НБУ, якими і слід керуватись банкам у своїй діяльності.

Крім того, безгрошовість кредитного договору спростовується рішенням суду у іншій цивільній справі, на яке посилався банк у своїх запереченнях.

Так, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2012р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 жовтня 2012р., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPVLGA від 17.06.2008р., укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у розмірі 53 655,89 дол. США звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 за оспорюваним на теперішній час кредитним договором отримала кредитні кошти, але недобросовісно виконувала умови договору щодо їх погашення, внаслідок чого виникла заборгованість.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ця справа розглядається у спорі між тими ж сторонами та щодо того ж кредитного договору, зміст та чинність якого були предметом дослідження у іншій справі, та судом на підставі цього договору звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Отже, іншим рішенням суду вже була встановлена дійсність та чинність кредитного договору ZPVLGA від 17.06.2008р., зокрема, і отримання кредитних коштів за цим договором ОСОБА_3, що створює преюдиційне значення для цієї справи, і тому не підлягає доказуванню.

Твердженням позивача про те, що їй банком не надано перед укладенням договору необхідної інформації, яка передбачена ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постановою НБУ № 168, також спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно з Додатком № 1 до кредитного договору вбачається, що кредит в сумі 24 000 дол. США надається ОСОБА_3, мета використання кредиту - на придбання житла, забезпеченням кредитних зобов»язань виступає іпотека цього житла, визначені умови страхування житла та особистого страхування позичальника, визначені витрати покупця по оформленню договору купівлі-продажу, витрати по оформленню договору іпотеки, термін дії кредитного договору - 10 років, визначено порядок погашення кредиту, валюта кредиту, щомісячний платіж та його розмір, сума подорожчання кредиту, реальна процентна ставка, а також визначено, що валютні ризики несе споживач ( а.с. 28).

Вказаний Додаток № 1 підписаний ОСОБА_3 без застережень, що свідчить про ознайомлення з ним та схвалення його змісту позивачем.

Зважаючи на все вищезазначене, суд першої інстанції правильно визнав, що підстав для недійсності кредитного договору в ході розгляду справи не встановлено.

Щодо доводів про чисельні процесуальні порушення, допущені судом, то апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 3 вказаної процесуальної норми визначені порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а саме:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

В скарзі наголошується переважно на тих нормах процесуального права, порушення яких не є обов»язковими підставами для скасування або зміни рішення суду у випадку правильного вирішення справи, зокрема, щодо відмови суду прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, тривале не проведення судового засідання з дати відкриття провадження у справі, ненадіслання позивачу заперечень банку проти його позову.

Разом з тим, один з доводів про порушення норм процесуального права підлягає ретельній перевірці, оскільки за п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України таке порушення є обов»язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Так, апелянт зазначив, що судом справу безпідставно розглянуто в спрощеному провадженні без виклику учасників справи, в той час як її належало розглядати за правилами загального позовного провадження, про що клопотався представник позивача.

З цього приводу за матеріалами справи встановлено, що позовна заява ОСОБА_3 до Приватбанку про визнання кредитного договору недійсним подана 23.08.2017р. як зустрічна у справі за позовом Приватбанку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, що вже перебувала в провадженні Вільнянського районного суду Запорізької області.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 серпня 2017р. в прийнятті зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено та передано його для автоматизованого розподілу відповідно до ст. 11-1 ЦПК України, оскільки первісний позов знаходиться на розгляді з 07.08.2015р. ( а.с. 7).

Ухвалою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017р. відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватбанку про визнання недійсним кредитного договору ( а.с. 9).

Справа двічі призначалась протягом 2017р. до розгляду у судові засідання на 16.10.2017р. та 22.11.2017р., але відкладалась, тобто по суті не розглядалась ( а.с. 9-13).

З 15.12.2017р. набрали чинності зміни до ЦПК України, внесені до кодексу ЗУ від 03.10.2017р.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 7 п. 13 ЦПКУ передбачається, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 2 ст. 19 ЦПК України у новій редакції було введено розгляд справ позовного провадження як у загальному порядку, так і у спрощеному.

За ч. 4 ст. 19 ЦПКУ спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до пложень ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного

провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

Згідно з ч. 2 цієї норми, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У відповідності до ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною 4 вказаної норми процесуального права унормовано, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Зважаючи на аналіз вказаних норм процесуального права, суд обґрунтовано визначив, що, оскільки розгляд справи по суті не розпочався та її слід розглядати за ЦПКУ у новій редакції, то з урахуванням його положень, можна розглянути її в спрощеному провадженні, без повідомлення учасників справи, про що поставив відповідну ухвали.

В скарзі не наводиться обґрунтувань, чому позивач вважає, що ця справа не належить до категорії малозначних, лише вказуючи, що вона бажала здійснити розгляд у загальному провадженні із проведенням підготовчого засідання та з її викликом в судові засідання, про що її представником 24.10.2018р. було подано відповідну заяву ( а.с. 22).

Між тим, колегія вважає, що суд правильно визначив, що справа належить до категорії малозначних, оскільки містить вимоги немайнового характеру, тому не має ціни позову, потребує швидкого розгляду, оскільки від неї залежить розгляд іншої справи за позовом банку до позивача про стягнення заборгованості, та не становить складну категорію, оскільки такі позови споживачів за кредитними договорами є розповсюдженими та складають значну кількість, у справі тільки двоє учасників, не потребується збирання доказів, оскільки аналізується лише зміст договору на його відповідність іншим нормам чинного законодавства.

Крім того, право визначати порядок розгляду справи належить суду, що передбачається правилами ст. 277 ЦПК України, чим і скористався суд, правильно з урахуванням принципу пропорційності визначивши можливість розгляду цієї справи у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи.

Отже, порушень судом вимог п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України апеляційний суд не встановив.

Беручи до уваги все вищенаведене, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 липня 2018р.

Головуючий:

Судді: