ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3269/17

Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/274/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Кривопиша Я.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2018 року, постановлену в складі судді Пантелієнко В.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

дата складання повного тексту: 28 вересня 2018 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до КП «Виробниче управління комунального господарства», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16 листопада 2016 року по день постановлення рішення суду з розрахунку середньоденної заробітної плати 266 грн. 81 коп., а також вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 грудня 2017 позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

В лютому 2018 року КП «Виробниче управління комунального господарства» звернулось до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просило стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 8350 грн., які були понесені відповідачем.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2018 року комунальному підприємству «Виробниче управління комунального господарства» у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат з ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою КП «Виробниче управління комунального господарства» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як таку, що обґрунтована на підставі норм ЦПК України, які втратили свою чинність з 15 грудня 2017 року, і постановити додаткове рішення, яким задовольнити заяву від 13 лютого 2018 року про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат та стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача 8350 грн. фактично понесених КП «ВУКГ» судових витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заява про ухвалення додаткового рішення не була розглянута у строки, визначені ч.3 ст.270 ЦПК України та тривалий час (вісім місяців) залишалась без розгляду.

КП «Виробниче управління комунального господарства» зазначає, що при постановленні ухвали суд послався на коментарі до ст.220 ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та втратили чинність, в той час як не були застосовані спеціальні норми чинного ЦПК України, якими чітко врегульовані питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу та інших судових витрат в зв'язку з відмовою позивача від своїх позовних вимог та неправомірно залишено без уваги ту обставину, що засідання у справі за позовом ОСОБА_2 28 грудня 2017 року відбулось без повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи та розглянута без їх участі, і це прямо пов'язано з тим, що розрахунки та документи про понесені судові витрати не могли бути надані безпосередньо в судове засідання.

Особа, яка подала апеляційну скаргу звертає увагу суду, що норми чинного цивільного процесуального законодавства (ч.2 ст.137 ЦПК) допускають можливість вирішення судами за результатами розгляду справи питання про розподіл судових витрат, як таких, що були фактично проведені, так і тих, що не були проведені, але підлягають сплаті та підтверджені належними доказами. При цьому законодавство допускає лише можливість зменшення судом витрат на правничу допомогу адвоката та не передбачає можливості повної відмови у розподілі витрат в зв'язку з відмовою позивача від позову відповідно до норм ч.3 ст.142 ЦПК України. В той же час ОСОБА_2 не звертався до суду з клопотанням про зменшення судом витрат на правничу допомогу.

На думку КП «Виробниче управління комунального господарства» суд помилково застосував для обґрунтування своїх висновків норми ч.9 ст.141 ЦПК України, яка регулює питання компенсації судових витрат в зв'язку з встановленням зловживання сторони своїми процесуальними правами або встановлення неправильних дій сторони, в той же час як предметом постановлення даного додаткового рішення є питання розподілу понесених судових витрат, які регулюються ст.137 ч.3, ст.142 ЦПК України без дослідження в судовому засідання питання зловживання правами чи встановленням неправильних дій, що привело до прийняття судом хибних висновків про відмову у розподілі судових витрат на правничу допомогу.

Крім того, особа, яка подає апеляційну скаргу, вважає, що суд помилково зазначив, з посиланням на норми ч.6 ст.142 ЦПК України, про прострочення відповідачем строків на звернення до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, вважаючи, що ця процесуальна норма не встановлює жодних строків для сторін, протягом яких вони зобов'язані вчинити певні дії, в той час як дані приписи визначають часовий термін саме для суду, протягом якого він має самостійно вирішити питання розподілу судових витрат після винесення ним ухвали про залишення позову без розгляду, а ст.270 ЦПК України не обмежує можливість звернення сторони до суду з відповідною заявою про ухвалення додаткового рішення.

У наданий судом строк ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу та просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог КП «Виробниче управління комунального господарства», посилаючись на те, що під час розгляду справи документи на підтвердження понесених судових витрат представниками відповідача надані не були, а з заявою про ухвалення додаткового рішення КП «Виробниче управління комунального господарства» звернулося майже через два місяці після розгляду справи судом. ОСОБА_2 посилається на п.41 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» де зазначено, що якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавались, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено. Зазначає, що докази на підтвердження судових витрат приєднані до заяви про ухвалення додаткового рішення та під час розгляду справи не надавалися. Вважає, що з урахуванням обставин справи, ціни позову, участі у справі юриста підприємства, а також що справа по суті не розглядалася, суд вірно прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про винесення додаткового рішення про стягнення 8350 грн. витрат на правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність ухвали першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 16 серпня 2017 року (а.с.2). Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 серпня 2017 року справу призначено до розгляду на 12 вересня 2017 року (а.с.12).

В.о. начальника КП «ВУКГ» звернувся 11 вересня 2017 року з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки уповноважений представник підприємства знаходиться на стаціонарному лікуванні (а.с.16).

Розгляд справи відкладено на 27 вересня 2017 року (а.с.18).

В.о. начальника КП «ВУКГ» звернувся 26 вересня 2017 року з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки сторона відповідача не погоджується з заявленими вимогами позивача, але в зв'язку з неможливістю по поважним причинам направити представника КП «ВУКГ» з відповідними повноваженнями для розгляду справи (а.с.21).

Розгляд справи відкладено на 18 жовтня 2017 року (а.с.23).

В день судового засідання, 18 жовтня 2017 року КП «Виробниче управління комунального господарства» подало заперечення проти позову ОСОБА_2 (а.с.24-28). Повноваження надані представнику Коровай Л.В. (а.с.48) та додано Угоду-доручення на участь адвоката Куровського В.В. у цивільній справі від 17 жовтня 2017 року (а.с.49).

Вбачається, що 18 жовтня 2017 року судове засідання відбулося, але по справі оголошено перерву до 28 грудня 2017 року для надання суду доказів. В судовому засіданні були присутні представники відповідача - Коровай Л.В. та Куровський В.В. (а.с.53-54).

ОСОБА_2 11 грудня 2017 року подав суду заяву про залишення його позову без розгляду (а.с.52).

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судове засідання 28 грудня 2017 року сторони не з'явилися, ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України (а.с.56).

Начальник КП «Виробниче управління комунального господарства» звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення 13 лютого 2018 року. Заява мотивована тим, що ухвала про закриття провадження у справі була проголошена без участі сторін, судом не було вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат в зв'язку з тим, що в судове засідання 28 грудня 2017 року відповідачем не були надані всі документи, необхідні для вирішення судом цього питання. Зазначив, що в зв'язку з тією обставиною, що захист та представництво інтересів відповідача в межах провадження у справі №740/3269/17 здійснювались з залученням адвоката Куровського В.В., який надавав правничу допомогу у справі відповідно до умов Договору, просив стягнути 8350 грн. (а.с.58). Заявник посилався на ст.270 ЦПК України та ст.ст.141, 142 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи документи на підтвердження понесених судових витрат представниками відповідача надано не було; зловживань позивачем процесуальними правами, чи виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони судом не встановлено; з заявою про ухвалення додаткового рішення заявник звернувся через два місяці після залишення позову без розгляду, тобто з порушенням строк вказаного в ст.142 ЦПК України.

Такі висновки суду є правильними та відповідають нормам процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України, і не може змінити по суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

В частині 6 даної статті визначено, що у випадках, встановлених частинами третьою - п'ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв'язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч.9 ст.141 цього Кодексу.

Згідно ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, для відшкодування витрат на правничу допомогу необхідно звернутися з відповідною заявою про відшкодування таких витрат з наданням доказів понесення таких витрат та доказів зловживання стороною процесуальними правами. Суд має розглянути дану заяву протягом 15 днів з постановлення ухвали про залишення позову без розгляду.

Доводи апеляційної скарги, що при постановленні ухвали суд послався на коментарі до ст.220 ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та втратили чинність, не заслуговують на увагу, оскільки вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції керувався ст.ст.270, 142, 141 ЦПК України, чинного на час постановлення ухвали про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду.

Доводи апеляційної скарги, що судове засідання 28 грудня 2017 року відбулось без повідомлення відповідача тому документи про понесені судові витрати не могли бути надані безпосередньо в судове засідання не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки про дату, час та місце судового засідання сторона відповідача була повідомлена, два представника відповідача були присутні в судовому засіданні 18 жовтня 2017 року після якого було оголошено перерву до 28 грудня 2017 року для надання додаткових доказів, однак в дане судове засідання представники не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, доказів не надали.

Доводи апеляційної скарги, що норми чинного цивільного процесуального законодавства (ч.2 ст.137 ЦПК) допускають можливість вирішення судами за результатами розгляду справи питання про розподіл судових витрат, як таких, що були фактично проведені, так і тих, що не були проведені, але підлягають сплаті та підтверджені належними доказами, також не можуть бути підставою для скасування вірного по суті висновку суду про відмову в ухваленні додаткового рішення, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні норм права.

Так, відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для цілей визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасники справи подають детальний опис робіт (наданих послуг), виконання адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Однак вбачається, що в обґрунтування заяви про відшкодування витрат на правову допомогу стороною відповідача подано: угоду-доручення від 17 жовтня 2017 року (а.с.49); розрахунок витрат на правову допомогу від 28 грудня 2017 року (а.с.60); акт приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг від 28 грудня 2017 року (а.с.61); копію квитанції до прибуткового касового ордеру про оплату 05 лютого 2018 року 8350 грн. (а.с.62).

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Однак, в матеріалах справи відсутній оригінал документа, який би підтверджував оплату відповідачем послуг адвоката, які надавалися саме по даній цивільній справі.

Таким чином, документально не підтверджені витрати відповідача, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката по даній справі, належні докази в судові засідання не надавались, а надані разом з заявою від 12.02.2018 р., а тому немає підстав покладати на відповідача обов'язок їх компенсувати.

Доводи апеляційної скарги, що суд помилково застосував для обґрунтування своїх висновків норми ч.9 ст.141 ЦПК України, яка регулює питання компенсації судових витрат в зв'язку з встановленням зловживання сторони своїми процесуальними правами або встановлення неправильних дій сторони, в той же час як предметом постановлення даного додаткового рішення є питання розподілу понесених судових витрат, які регулюються ст.137 ч.3, ст.142 ЦПК України без дослідження в судовому засідання питання зловживання правами чи встановленням неправильних дій, що привело до прийняття судом хибних висновків про відмову у розподілі судових витрат на правничу допомогу, також не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки дані посилання ґрунтуються на невірному тлумаченні норм ЦПК України. Колегія суддів ще раз звертає увагу відповідача, що норми ст.ст.137, 142 не регулюють питання ухвалення додаткового рішення. Під час розгляду справи було встановлено, що рішення у даній справі взагалі не приймалось та й сам відповідач в заяві про ухвалення додаткового рішення посилався на ст.ст.141, 142 ЦПК України. В той же час, колегія суддів звертає увагу, що при розгляді даної справи зловживала своїми процесуальними правами саме сторона відповідача, оскільки двічі заявляла клопотання про відкладення розгляду справи, проте жодного разу не надала докази причин неявки представника в судові засідання 12 вересня 2017 року та 27 вересня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги, що суд помилково зазначив з посиланням на норми ч.6 ст.142 ЦПК України про прострочення відповідачем строків на звернення до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, заслуговують на увагу. Дійсно, дані норми не обмежують сторону звернутися до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення. Лише ст.270 ЦПК України, зокрема ч.2, передбачено, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Однак, дані посилання суду не впливають на вірний висновок про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки рішення по суті справи не приймалося, судом при постановленні ухвали від 28 грудня 2017 року було вирішено всі заявлені позивачем вимоги, зокрема, залишено позов без розгляду.

Також не впливають на правильність висновку суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що заява про ухвалення додаткового рішення не була розглянута у строки, визначені ч.3 ст.270 ЦПК України та тривалий час (вісім місяців) залишалась без розгляду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, що передбачені ст.379 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» - залишити без задоволення, ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2018 року.

Головуючий: Судді: