АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/ 5276/2018 р. Головуючий у 1 інстанції - Остапчук Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2018 р. Апеляційний суд міста Києва в складі суддів судової палати з розгляду

цивільних справ :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПроКредитБанк»

про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 р. відмовлено в позові ОСОБА_1 до ПАТ «ПроКредитБанк» про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 р. і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIIІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одинець), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 19.10.2007 р. між ЗАТ «ПроКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредитБанк» та ОСОБА_1 укладено Рамкову угоду № 3195 та Договір про надання траншу № 1.35187/3195.

Відповідно до Договору про надання траншу № 1.35187/3195 від 19.10.2007 р. ОСОБА_1 було надано кредитні кошти у розмірі 68 000 дол.США на строк користування 60 місяців, цільове призначення: «задоволення особистих неспоживчих потреб».

Факт отримання кредиту не заперечується позичальником - ОСОБА_1

Згідно п. 2 договору від 19.10.2007 р. про надання траншу № 1.35187/3195 було визначено розмір кредиту в сумі 68 000 дол.США, та визначено відсоткову ставку в розмірі 14 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Додатком до Договору про надання траншу № 1.35187/3195 від 19.10.2017 р., що має назву «Графік повернення кредиту та сплати відсотків», позивачу було надано детальну та грунтовну інформацію про дату внесення платежу, про внеску та розпис розподілення внеску на внесок по капіталу (тілу) кредиту та на внесок по відсотках, також повідомлено про залишок кредиту після кожного платежу.

Крім того, 11 червня 2010 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 1 про внесення змін до договору траншу, яким змінено процентну ставку за користування кредитом, та встановлено, що з 11.06.2010 р. по 22.08.2010 р. (включно) відсоткова ставка становить 0,5 % річних, виходячи з 360 календарних дів у році, а на весь інший період користування кредитом відсоткова ставка становить 14% річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Відповідно до цього, 11.06.2010 р. було викладено нову редакцію Графіку повернення кредиту та сплати процентів.

28 квітня 2011 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 2 про внесення змін до договору траншу, яким змінено процентну ставку за користування кредитом, та визначено, що з 28 квітня 2011 р. по 23 серпня 2011 р. (включно) відсоткова ставка становить 0,5 % річних, виходячи з 360 календарних дів у році, а на весь інший період користування кредитом відсоткова ставка становить 14 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Відповідно до цього, 28 квітня 2011 р. було викладено нову редакцію Графіку повернення кредиту та сплати процентів.

19 жовтня 2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 3 про внесення змін до договору траншу, яким змінено строк кредитування, а саме визначено, що строк користування кредитом становить 66 календарних місяців, від дати видачі кредиту включно. Відповідно до цього, 19.10.2012 р. було викладено нову редакцію Графіку повернення кредиту сплати процентів.

Згідно додатку № 2 до Договору траншу від 19.10.2007 р. &q?. ;Розрахунок сукупної вартості кредиту&q?ту; відповідно до якого &q?о ;Позичальник проінформований та погоджується, що: &qu ;Підписуючи даний додаток, позичальник засвідчує, що отримав свій примірнник цього договору і перед його укладенням кредитор надав у письмовій формі та у повному обсязі передбачену чинним законодавством інформацію щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту&q?ту;.

22 квітня 2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 4 про внесення змін до договору траншу, яким змінено строк кредитування, а саме визначено, що строк користування кредитом становить 102 (сто два) календарних місяців, від дати видачу кредиту включно. Відповідно до цього, 22.04.2013 р. було викладено нову редакцію Графіку повернення кредиту та сплати процентів.

21 січня 2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 5 про внесення змін до договору траншу, яким змінено процентну ставку за користування кредитом, та визначено відсоткова ставка становить 10 (десять) % річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Відповідно до цього, 21.01.2014 р. було викладено нову редакцію Графіку повернення кредиту та сплати процентів (а.с.15-40).

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що з вищевикладеного вбачається, що відповідачем було в повному обсязі повідомлено позивачці про відсоткову ставку по кредиту, а також надано детальну та грунтовну інформацію про дату внесення платежу, про розмір внеску та розпис розподілення внеску на внесок по капіталу (тілу) кредиту та на внесок по відсотках, також повідомлено про залишок кредиту після кожного платежу.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, вказаними вимогами закону встановлено, що : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка під час укладення спірних договорів була ознайомлена з їх умовами щодо суми та валюти кредиту, проти них не заперечувала, що підтверджується її особистим підписом.

Згідно ч.5 ст.11, ч.ч.1, 2, 5, 5, 7 ст.18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІ1 «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Проте, як вбачається з укладеного між сторонами кредитного договору, цільове призначення кредитних коштів : «задоволення особистих неспоживчих потреб» (а.с.21).

Вказана обставина була також предметом встановлення і дослідження суду апеляційної інстанції під час постановлення постанови Апеляційного суду м.Києва від 23.05.2018 р. Визначене у кредитному договорі цільове призначення кредиту для «задоволення особистих неспоживчих потреб» спростовано не було.

Відповідно до ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Обгрунтовуючи позов позивачка посилалася на те, що цей кредит був виданий на споживчі цілі, що умови кредиту є несправедливими, що всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача; що такими умовами є перекладання на позивача валютних ризиків (курсові коливання), які Кредитним договором не передбачено, що позивачка не була попереджена, що вона повинна сплачувати платежі за завищеним комерційним курсом, що валютні ризики не є її обов»язком, тому просила визнати недійсними укладені 19.10.2007 р. між нею та банком зазначені вище рамкову угоду та договір про надання траншу.

Проте, із такими доводами погодитися не можна.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції правильно вважав, що доводи сторони позивача не можуть бути взяті до уваги, оскільки, при укладенні вказаних договорів порушень вимог чинного законодавства не було, що банком було правомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті, і на час укладення спірного договору дії банку були правильними; що погодження умов договорів відповідають вимогам ч.1 ст.628 ЦК України, що зміст договорів становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тому, суд дійшов обґрунтованого висновку що договір про надання траншу та рамкова угода були підписані сторонами на добровільних засадах та відповідають їх намірам та волевиявленню сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобов»язань.

Позивачка ОСОБА_1 при укладенні договорів, була ознайомлений з їх умовами, не заперечувала проти них, та проти наданого їй кредиту в обумовленій договором сумі та валюті, самостійно обрала валюту кредиту та валюту виконання зобов»язання, що підтверджується її особистим підписом. Окрім цього, при укладенні спірних договорів волевиявлення позивачки було вільним та відповідало її внутрішній волі.

До того ж, з 2007 р. по 2014 р. позивачкою сплачувалися належні до сплати по кредитному договору платежі, а також неодноразово вносилися зміни в умови договору, що підтверджується зазначеними вище договорами про внесення змін та додатками до них (а.с.15-40).

Тому, суд правильно вважав, що це є доказом того, що позивачці були зрозумілими умови кредитування, зокрема й характер процентної ставки за кредитом, та що вона погоджувалася з ними виконуючи умови договору протягом 7 років; що також свідчить про те, що умови кредитного договору, порядок розрахунку та сплати процентної ставки приймалися та змінювалися за згодою позивачки, підписувалися нею, тобто, було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору; що на час вчинення правочину (підписання договорів) було дотримано вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що відповідно до умов спірного договору позичальник несе усі валютні ризики під час виконання зобов»язань за цим кредитним договором, оскільки, позивачка ОСОБА_1 поставила свій підпис під укладеними договорами, отже, прийняла їх умови.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 р. - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 20.07.2018 р.

Головуючий :

Судді :