Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 640/14168/15-ц

провадження № 61-6935св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Богонос МаксимОлександрович,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2016 року у складі судді Попрас В. О. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Коваленко І. П., Бездітко В. М., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 220/ФКВ-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 120 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06 квітня 2007 року до 05 квітня 2027 року. Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПAT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПAT «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Український промисловий банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Український промисловий банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. Тому ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором від 06 квітня 2007 року № 220/ФКВ-07.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про надання кредитних коштів було укладено іпотечний договір від 06 квітня 2007 року № 220/Zфквіп-07, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_4 передав у іпотеку належне йому нерухоме майно - 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконував, станом на 27 липня 2015 року у нього утворилася заборгованість у сумі 3 611 167,97 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 2 439 039,86 грн; заборгованість за відсотками - 1 129 600,69 грн; комісія за ведення кредиту - 42 527,42 грн.

Позивач вважав, що в рахунок виконання основного зобов'язання має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття предмета іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, у порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку», та просив суд в рахунок погашення заборгованості відповідача в сумі 3 611 167,97 грн звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на 4-кімнатну квартиру загальною площею 101,2 кв. м, житловою площею 75,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умовами іпотечного договору передбачено, що на підставі рішення суду звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється тільки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк».

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами договору іпотеки та Законом України «Про іпотеку» передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Суди не встановили наявності чи відсутності згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд установив, що 06 квітня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 220/ФКВ-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 120 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06 квітня 2007 року до 05 квітня 2027 року.

Того ж дня, 06 квітня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком за вказаним кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір № 220/Zфквіп-07, згідно з умовами якого предметом іпотеки була 4-кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПAT «Дельта Банк» і Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПAT «Дельта Банк», відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Український промисловий банк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Український промисловий банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, і у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимагати задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.3 іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється трьома шляхами: 1) на підставі рішення суду; 2) виконавчого надпису нотаріуса; 3) або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4 цього договору.

На підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса (пункт 4.5 іпотечного договору) реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4 цього договору, а саме відповідно до пунктів 4.4; 4.4.1; 4.4.2 іпотечного договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги або шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання (і цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки), або шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, та спростовує доводи касаційної скарги.

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик