Ухвала

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 170/484/17

провадження № 61-35736ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2018 року в складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпук В. В., Русинчук М. М., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

07 серпня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду з позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі кредитного договору № 3808 від 13 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, позичальник отримав кредит на споживчі потреби в сумі 100 000 грн під 16% річних, на 120 місяців, зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 12 березня 2018 року.

Додатковою угодою № 1 від 05 червня 2009 року в пункт 1.1 кредитного договору внесено зміни щодо відсоткової ставки, яку змінено з 16% річних на 17% річних.

З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком, позичальником ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (поручитель) було укладено договір поруки № 4420 від 13 березня 2008 року, згідно з умовами якого поручитель зобов'язалась перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього.

У зв'язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість. Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 06 липня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 185,82 грн.

Оскільки відповідач не виконав рішення суду, банк продовжував нараховувати на прострочену заборгованість відсотки і штрафні санкції.

Крім того, позичальником 28 грудня 2016 року здійснено останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 100, 00 грн, що свідчить про визнання ним боргу перед банком.

Станом на 03 серпня 2017 року загальна сума заборгованості за відсотками, комісіями, сплатою пені, неустойки, 3% річних та втрат банку від інфляції за кредитним договором № 3808 від 13 березня 2008 року за період з 10 червня 2010 року по 03 серпня 2017 року визначена банком у розмірі 431 439,19 грн, зокрема, 410 05, 62 грн - заборгованість за процентами, 209 536,59 грн - загальна сума пені, 22 446,69 грн - загальна сума 3% річних, 158 450,29 грн загальна сума втрат банку від інфляції.

ПАТ «Державний ощадний банк України» просив стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість в розмірі 431 439,19 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року в позові ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Шацького районного суду Волинської області від 17 січня 2018 року стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4, витрати, пов'язані з розглядом справи у суді, в розмірі 7 000 грн.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2018 року рішення Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року в частині відмови в позові про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 136 233,85 грн кредитної заборгованості, яка складається з: 12 787,22 грн - 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату процентів; 123 446, 63 грн - втрат банку від інфляції за рахунок несвоєчасного повернення кредиту та несвоєчасної сплати процентів.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додаткове рішення Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року в даній справі змінено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 судові витрати, пов'язані з розглядом справи, в розмірі 2 210 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2018 року і залишити в силі рішенням Шацького районного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року та додаткове рішення Шацького районного суду Волинської області від 17 січня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що Апеляційним судом Волинської області при вирішенні даного спору були неправильно застосовані норми матеріального права, а висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи та йдуть у розріз із встановленими судом фактичними обставинами Суд апеляційної інстанції помилково частково скасував рішення, яким вирішено питання по суті заявлених позовних вимог, та змінив додаткове рішення.

Заявник вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин та вірно дійшов висновку, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, тому що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані спеціальним Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання за вищевказаною статтею ЦК Україні.

Крім того, присуджені апеляційним судом до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасні повернення кредиту та сплату процентів, які вже стягнутого на підставі судового рішення, що набрало законної сили, і виконавче провадження щодо примусового стягнення по якому відкрито вже більше як сім років, суперечить загальним засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність та розумність, що визначені у пункті шостому частини першої статті З ЦК України, та порушує справедливий баланс інтересів сторін, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки за час примусового виконання рішення щодо реалізації предмету іпотеки, вартість якої повністю покриває суму заборгованості за судовим рішенням, нараховуються інфляційні та 3% річних, остаточний розмір яких він не в змозі прогнозувати та розрахувати, так як не має можливості втрутитись у хід виконавчого провадження та вчинити будь-які дії на пришвидшення виконання судового рішення.

Продовження нарахування кредитором 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення заборгованості є для нього невиправданим та надмірним тягарем.

Апеляційний суд неправильно визначив розмір судових витрат.

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що на підставі кредитного договору № 3808 від 13 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, позичальник отримав кредит на споживчі потреби в сумі 100 000 грн під 16% річних, на 120 місяців, зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 12 березня 2018 року.

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 06 липня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 185,82 грн.

У період з вересня 2010 року по квітень 2016 року позичальником не здійснено жодної оплати на погашення кредиту за договором № 3808 від 13 березня 2008 року.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі статтею 625 ЦК України.

Таким чином, після ухвалення рішення Шацького районного суду Волинської області від 06 липня 2010 року про стягнення суми боргу за кредитним договором з відповідача, позивач має право на отримання інфляційних втрат від суми боргу, вираженої в національній валюті, та на три проценти річних від простроченої суми боргу відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 564/2199/15-ц (провадження № 61-2404св18).

Апеляційний суд дійшов вірного висновку, що з урахуванням застосування строків позовної давності, про що було заявлено стороною у спорі, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати від суми боргу та три проценти річних від простроченої суми в межах трьохрічного строку позовної давності, а саме: за період з 07 серпня 2014 року по 02 серпня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції вірно вирішив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з розглядом справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідно до вимог частини другої статті 141 ЦПК України, що складають 2 210 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_4, який не виконав судове рішення про стягнення з нього коштів, не може вважатись обґрунтованою.

Правильність застосування судом апеляційної інстанції положень статті 625 ЦК України і статті 141 ЦПК України до правовідносин сторін є очевидною і не викликає розумних сумнівів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За результатами оцінки змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення не встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С.Ф. Хопта