АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» серпня 2018 року

м. Харків

справа № 629/3429/17

провадження № 22-ц/790/4135/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року, постановлене суддею Каращуком Т.О.-

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2017 публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 17 червня 2010 року в розмірі 105318,01 грн., з яких: 9997,58 грн. - заборгованість за кредитом; 86442,63 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3386,47 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4991,33 грн. - штраф (процентна складова), а також судові витрати в розмірі 1 600,00 грн.

В обґрунтування позову банк зазначив, що відповідно до укладеного договору без номеру від 17 червня 2010 року, відповідач отримала кредит в розмірі 11000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано норми щодо договорів приєднання. Відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту належним чином не виконала, в зв'язку з чим у неї станом на 31 серпня 2017 року виникла вказана вище заборгованість в загальному розмірі 105318,01 грн., яку банк просить стягнути на свою користь (а.с. 3-4).

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено з мотивів пропуску строку позовної давності (а.с. 186-188).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник банку 08 червня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що між банком та відповідачем у відповідності до положень чинного законодавства України було укладено договір приєднання. Відповідач не зверталась до банку з пропозиціями щодо внесення змін до кредитного договору, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору. Протягом дії кредитного договору відповідачу було видано декілька кредитних карток з терміном дії останньої по січень 2022 року. Висновок суду першої інстанції про початок перебігу позовної давності з моменту внесення відповідачем останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному у обсязі починається зі спливом останнього дня дії картки, про що зазначено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17 (а.с. 199-202).

Крім того, 03 серпня 2018 року представником банку подано письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідач була обізнана про підвищення процентної ставки, оскільки зобов'язалась періодично ознайомлюватись зі зміною умов і тарифів на сайті банку, а також шляхом отримання виписок (а.с. 236-239).

26 липня 2018 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування посилається на ненадання банком доказів, які б підтверджували незаконність чи недоведеність обставин, які мають значення для вирішення справи. Її останній платіж за кредитним договором по картці, строк дії якої встановлено до квітня 2017 року, мав місце 25 червня 2014 року, після чого з її картки шахраї зняли 10000,00 грн., про що вона одразу повідомила правоохоронні органи. Позивач звернувся до суду з позовом 26 вересня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, перебіг якого розпочався 25 липня 2014 року. Доводи позивача щодо видачі їй двох кредитних карток є неспроможними, оскільки зазначені ним картки є картками пенсійних надходжень, а не кредитною карткою № НОМЕР_2, з приводу якої позивач звернувся до суду з позовом. Крім того, позивач в односторонньому порядку збільшив розмір процентів за користування кредитом з 30 % до 43,20 %, що значно збільшило розмір заборгованості за процентами відносно суми основного боргу та призвело до порушення її прав як споживача (а.с. 231-233).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду даної цивільної справи, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи (а.с. 228).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оцінюючи аргументи, викладені в апеляційних скаргах позивача та відповідача, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає не повною мірою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж було здійснено 25 червня 2014 року, в зв'язку з чим строк позовної давності сплив 26 червня 2017 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, не заперечувалось сторонами та підтверджується матеріалами справи, 17 червня 2010 року відповідачем власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8).

З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_1 висловила свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Також в анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомилась та погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Крім того, відповідачем було зазначено, що вона зобов'язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «Приватбанк».

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Відповідач в своїх письмових поясненнях визнала факт отримання 07 червня 2010 року кредитної картки з лімітом 11000,00 грн. (а.с. 59-62).

Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 11000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі.

Аналогічний правовий висновок щодо можливості укладення кредитного договору в такий спосіб, висловлено в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі № 357/12292/16-ц, стороною у якій був ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідач покладені на неї зобов'язання належним чином не виконувала, зважаючи на що у неї утворилась заборгованість, яка згідно доводів банку та наданого останнім розрахунку, складає 105318,01 грн.

10 квітня 2018 року відповідачем та її представником до суду першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності, в якій зазначено на застосуванні позовної давності до вимог банку (а.с. 164-166).

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс 14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки,а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п. 2.1.1.2.11. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які були додані банком до позовної заяви, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевому боці картки, включно. Забороняється використання картки зі строком дії, що сплив.

Відповідно до п. 2.1.1.2.12. вказаних Умов та правил надання банківських послуг, по закінченню строку дії відповідна кредитна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта.

Як вбачається з відповіді на заперечення представника банку (а.с. 120-127), письмової відповіді (а.с. 190-193), а також довідки банку від 18 травня 2018 року (а.с. 194), строк дії кредитної картки відповідача було встановлено до останнього дня квітня 2017 року.

Відповідачем в письмових запереченнях на позов (а.с. 59-62), заяві про застосування позовної давності (а.с. 164-166) було зазначено, що строк дії нової кредитної картки встановлено до 04 липня 2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем було зазначено, що строк дії кредитної картки № НОМЕР_2 було встановлено до квітня 2017 року (а.с. 231-233).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доведеним, що строк дії кредитної картки відповідача був встановлений до 30 квітня 2017 року.

За таких обставин, враховуючи наведене вище правові позиції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду, початок перебігу трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався 30 квітня 2017 року, а щодо періодичних платежів - з моменту несплати чергового платежу, зокрема щодо погашення процентів та сплати пені.

До суду з даним позовом позивач звернувся 26 вересня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності, загальний строк якої дорівнює три роки.

З наведених вище підстав колегія суддів відхиляє аргументи відповідача відносно того, що перебіг позовної давності розпочався з дати останнього платежу по кредитній картці 25 червня 2014 року та станом на час звернення банку до суду з позовом сплив загальний строк позовної давності за вимогами банку.

При цьому дата внесення відповідачем останнього платежу в рахунок погашення заборгованості, виходячи з положень чинного законодавства України, має значення для вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності, а не для вирішення питання щодо моменту його спливу, оскільки сплив позовної давності пов'язується із визначенням строку виконання зобов'язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку щодо помилковості висновків суду першої інстанції відносно пропуску позивачем строків позовної давності в цілому.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України передбачено обов'язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 9997,58 грн.

Також колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за процентами в межах строку позовної давності щодо вказаних місячних платежів, а саме за період з 26 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року, тобто за три роки, що передували зверненню банку до суду з даним позовом.

Оцінюючи аргументи апеляційної скарги щодо безпідставного підвищення банком процентної ставки за кредитом та аргументи банку щодо законності такого підвищення, колегія суддів керується правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374цс17.

Так, Верховним Судом України було зазначено, що у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Всупереч вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, банком не надано суду належних та допустимих доказів належного повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, зокрема вручення відповідного листа відповідачу під розписку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку щодо недоведення банком факту дотримання процедури повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки, та, як наслідок - до висновку про безпідставне збільшення банком процентної ставки.

Враховуючи наведене, колегія суддів стягує проценти за користування кредитом в межах строку позовної давності, за період з 26 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року, виходячи із процентної ставки 30 % річних, яка діяла станом на час укладення договору та зазначена в довідці про умови кредитування, підписаній відповідачем.

Період часу з 26 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року включає в себе 1070 днів. Таким чином, проценти за вказаний період дорівнюють 8914,51 грн. (9997,58 грн. Х 1070 днів Х 30 % / 360).

Враховуючи наведене, колегія суддів стягує з відповідача на користь банку заборгованість за процентами в розмірі 8914,51 грн.

Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 2.1.112.6.1. Умов таправил надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які містять підпис відповідача, передбачено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі, що дорівнює сумі базової процентної ставки за день та 1 % від заборгованості (а.с. 9).

Отже, вимоги банку про стягнення неустойки підлягають задоволенню, з урахуванням строку позовної давності, за період з 26 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року.

Як вбачається з наданих представником банку розрахунків (а.с. 236-239), заборгованість відповідача за пенею за період з 26 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року складає 1200,00 грн., які колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача

При цьому колегія суддів враховує, що у запереченнях на позовну заяву (а.с. 59-62) відповідач зазначила, що вказана банком сума в розмірі 3386,47 грн. - це сума збільшеного розміру (до 2 відсотків) пені за весь час неплатежів, та вказана сума з урахуванням скороченого строку позовної давності повинна бути значно меншою.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу (фіксованої частини в розмірі 500,00 грн. та процентної складової в розмірі 4991,33 грн.), то колегія суддів відмовляє у вказаних вимогах з наступних підстав.

Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи, що колегією суддів частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення пені за період з за період з 26 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року, відсутні підстави для стягнення нарахованих банком штрафів за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 9997,58 грн., заборгованості за процентами в розмірі 8914,51 грн. та заборгованості за пенею в розмірі 1200,00 грн., всього заборгованості в розмірі 20112,09 грн.

Оцінюючи інші доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів керується наступним.

Доводи заперечення на позовну заяву відносно того, що відповідач не ознайомлювалась з Умовами та правилами надання банківських послуг та не підписувала їх, колегією суддів не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки в заяві-анкеті зазначено, що відповідач ознайомилась та погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Належність підпису на вказаній анкеті-заяві саме відповідачу, останньою не заперечувалась. Таким чином, вказані доводи відповідача спростовуються документами, які були нею власноруч підписані.

Доводи заперечення на позовну заяву відносно того, що невідомі особи шахрайським шляхом зняли з картки відповідача грошові кошти в розмірі 10000,00 грн., колегією суддів також не можуть бути визнані обґрунтованими з наступних підстав. Всупереч 12, 13, 81 ЦПК України, відповідачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів вчинення вказаного злочину щодо відповідача, а саме вироку суду, який набрав законної сили. Крім того, матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів на підтвердження факту звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу зазначених шахрайських дій, які за її доводами нібито мали місце щодо неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу представника банку задовольняє частково, скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Банком під час пред'явлення позову було сплачено судовий збір в розмірі 1600,00 грн., під час подання апеляційної скарги - в розмірі 2400,00 грн., всього в розмірі 4000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів розподіляє судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем було пред'явлено позовні вимоги в розмірі 105318,01 грн., колегією суддів задоволені позовні вимоги в розмірі 20112,09 грн. Пропорційно розміру задоволених позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 763,86 грн.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргупредставника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Литвиненко Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 17 червня 2010 року в загальному розмірі 20112,09 грн. (двадцять тисяч сто дванадцять гривень дев'ять копійок), з яких 9997,58 грн. - заборгованість за кредитом, 8914,51 грн. - заборгованість за процентами, 1200,00 грн. - заборгованість за пенею.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 763,86 грн. (сімсот шістдесят три гривні вісімдесят шість копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанову складено "29" серпня 2018 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С.Кругова

Н.П.Пилипчук