АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4415/17 22-ц/774/1187/К/18А
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/4415/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 лютого 2018 року, ухваленого суддею Чорним І.Я. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, Відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради про визначення часток, визнання права власності, визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

В мотивування позовної заяви зазначила, що сторони перебували у шлюбі з 1996 року, який було розірвано в 2013 році рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу. У шлюбі в них народились двоє дітей: донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 1999 року сім'я, у складі чотирьох осіб, приватизували двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. У даний час позивач, разом із дітьми мешкає у даній квартирі, сплачує комунальні платежі. З жовтня 2013 року по теперішній час нею сплачено комунальні платежі за відповідача у сумі 8702 грн. Посилаючись, що не може через реєстрацію відповідача оформити субсидію на квартирну плату, що спричиняє їй значні матеріальні збитки, тому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом. Позивач вважає, що 1/4 частка спірної квартири є незначною і не може бути відділена відповідачу в натурі з особистим входом, спільне користування та володіння квартирою разом із відповідачем є неможливим, тому просить суд визнати за нею право власності на частку в квартирі, що належить відповідачу.

Після уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд: визнати рівними частки кожного із співвласників квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, за кожним із співвласників по 1/4 частини, визнати право власності на 1/4 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, за позивачем ОСОБА_1; визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартири АДРЕСА_1, шляхом зняття його з реєстраційного обліку в Відділі реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визначено, що частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 є рівними по ? кожному. В зв'язку з поділом майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припинено. В задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 ? частину спірної квартири, яка належить ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не прийнято до уваги підписання мирової угоди сторонами, про врегулювання спірного питання, отримання відповідачем грошової компенсації за частку квартири та визнання відповідачем позову.

Відповідач не скористався правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 1996 року, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07.10.2013 року ( а.с.9,10).

Від шлюбних відносин, сторонами мають двох дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с.11,14).

Згідно свідоцтва НОМЕР_1 від 15.12.1999 про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 приватизована та належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1, відповідачу ОСОБА_2, третім особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с.18).

Відповідно до технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 розташована на другому поверсі двоповерхового будинку та складається з двох кімнат, житлова площа квартири становить 29,5 кв.м., загальна площа квартири становить 48,75 кв.м. ( а.с. 19).

Як видно з довідки виданої Криворізькою об'єднаною міською довідково-інформаційною службою №46 від 06 жовтня 2016 року, за вище зазначеним адресом зареєстровані сторони та треті особи у кількості 4 особи ( а.с.20).

За даними, що містяться в картотеці реєстраційного обліку відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної в місті ради м. Кривого Рогу, відповідач ОСОБА_2 з 24 лютого 1996 року по теперішній час зареєстрований у АДРЕСА_1 ( а.с.88).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для розподілу майна та визнав за кожним із співвласників право власності на ? частку у спільному сумісному майні. Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання за нею право власності на 1/4 частку квартири, яка належить відповідачу, суд першої інстанції керувався положеннями ст.365 ЦК України та дійшов висновку, що частка відповідача не є незначною, позивачем не внесені коштів на депозитний рахунок суду, у розмірі компенсації вартості частки відповідача, що унеможливлює визнання за нею право власності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В частині задоволення позову рішення суду не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Між сторонами виникли правовідносини, щодо розподілу спільного майна подружжя, шляхом припинення право власності відповідача на частку квартири та визнання право власності на цю частку за позивачем.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу можна позбавити її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності слід дотримуватися справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Не можна позбавити власності особу на умовах, які не передбачені законом та загальними принципами міжнародного права.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недотримання позивачем, передбаченого законом порядку для припинення права власності.

Колегія суддів, вважає даний висновок суду вірним, такий, що узгоджується із діючим законодавством. Оскільки, докази оплати позивачем відповідачу вартості частки квартири, або внесення коштів на депозитний рахунок суду, матеріали справи не містять.

Не може колегія суддів погодитися із доводами апеляційної скарги позивача про укладання між сторонами мирової угоди, в якій відповідач визнав позов.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як видно з матеріалів справи, в заяві представника позивача ОСОБА_8 про приєднання до матеріалів справи мирової угоди, підписаної сторонами та третіми особами не міститься посилання на положення ст.ст.206,207 ЦПК України та клопотання про затвердження судом мирової угоди, підписаної сторонами.

Крім того, оригінал мирової угоди в матеріалах справи відсутній, як і відсутнє клопотання сторін про її затвердження.

Як видно в протоколі судового засідання від 20 лютого 2018 року представником позивача також не заявлено клопотання про затвердження мирової угоди, тому посилання позивача в апеляційній скарзі на положення ст.ст.206,207 ЦПК України є неприйнятними.

Наявність у матеріалах справи копії тексту підписаної між сторонами мирової угоди, без відповідного волевиявлення сторін про затвердження її судом, саме по собі не має процесуальних наслідків.

Колегія суддів також вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання відповідача, як співвласника нерухомого майна, втратившим права користування, оскільки згідно положення ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Лише відповідач має право, за своїм міркуванням вирішувати яким чином користуватися або ні власним майном.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд Дніпропетровської області,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді: