Постанова

Іменем України

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 629/2076/17

провадження № 61-14418св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,

треті особи: Лозівська районна державна адміністрація Харківської області, Садівська сільська рада Лозівського району Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи: Лозівська районна державна адміністрація Харківської області, Садівська сільська рада Лозівського району Харківської області, про визнання права власності на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з 1993 року по 10 травня 1996 року працював та був членом колгоспу ім. Леніна, село Садове, Лозівського району, Харківської області.

Згідно протоколу загальних зборів колгоспників та засідань правління колгоспу ім. Леніна за 1993 рік № 4 від 29 квітня 1993 року значиться протокол, де слухали заяву ОСОБА_4 про прийняття його в члени колгоспу.

Згідно документів засідання правління КСП ім. Леніна в період з 1997 року по 2001 рік (включно) питання про звільнення позивача не розглядалось, хоча згідно трудової книжки він звільнений з КСП ім. Леніна з 10 травня 1996 року.

Відповідно до рішення Садівської сільради від 22 листопада 1995 року № 26 землі КСП ім. Леніна передано у колективну власність.

30 січня 1996 року КСП ім. Леніна отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1.

У списку громадян-членів КСП ім. Леніна, який додається до Державного акту на право колективної власності, прізвище ОСОБА_4 значиться під

№ 258.

У списку громадян-членів КСП ім. Леніна, який додається до справи по паюванню земель колективної власності КСП ім. Леніна», яка розроблена Харківським філіалом інституту землеустрою Української Академії аграрних наук у 1996 році, прізвище ОСОБА_4 не значиться.

На даний час йому стало відомо, що він має право на земельну частку (пай), оскільки він значиться у списку громадян-членів КСП ім. Леніна, додатку до Державного акта на право колективної власності на землю серії

НОМЕР_1.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив визнати за ним право на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна на території Садівської сільської ради в розмірі земельної частки (паю) по КСП ім. Леніна, село Садове, Лозівського району, Харківської області, а саме площею 6,45 умовних кадастрових гектарів.

Крім цього, просив визнати причину пропущеного ним строку позовної давності поважною, посилаючись на те, що про офіційну відмову в задоволенні його заяви щодо виділення земельної ділянки йому стало відомо лише в 2016 році, також він 23 березня 2017 року звернувся до відповідача по справі ГУ Держгеокадастру у Харківській області з приводу виділення земельної ділянки, але відповідь так і не отримав.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності.

Визнано за ОСОБА_4, як членом колишнього КСП ім. Леніна, Садівської сільської ради Лозівського району Харківської області, право на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна на території Садівської сільської ради Лозівського району Харківської області в розмірі земельної частки (паю) по КСП ім. Леніна, село Садове, Лозівського району Харківської області, а саме площею 6,45 умовних кадастрових гектарів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із положень статі 14 Конституції України, статей 22, 116, 122, 152 ЗК України, статей 1, 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), статей 257, 261, 267 ЦК України та тих обставин, що позивача помилково не було включено до списку громадян-членів КСП ім. Леніна, який розроблений Харківським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1996 році, оскільки станом на 30 січня 1996 року він значився під № 258, що позбавляє позивача права на отримання у приватну власність земельної частки (паю). На момент отримання КСП ім. Леніна Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП позивач мав право на земельну частку (пай). Суд вважав, що строк пропущений позивачем з поважних причин.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадатсру у Харківській області задоволено.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивача помилково не було включено до списку громадян-членів КСП ім. Леніна, який розроблений Харківським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1996 році, а тому позивач набув право на отримання земельної частки (паю), як член колгоспу ім. Леніна, с. Садове Лозівського району Харківської області. Однак суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності та відмовив у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

27 лютого 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року та залишити в силі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від

29 вересня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться до того, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог у зв?язку з пропуском строку позовної давності, оскільки про порушене своє право ОСОБА_4 дізнався лише в 2016 році після отримання офіційної відмови.

У квітні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 257 ЦК Українипередбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Так, згідно частини першої статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У поданих запереченнях на позовну заяву відповідач заявляв про застосування строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України) встановив, що ОСОБА_4 дізнався про відсутність його прізвища у списку членів КСП, що мають право на земельний пай, у 2000 році під час звернення до керівництва КСП ім. Леніна із заявою про включення його до додаткових списків на отримання земельної частки (паю), але протягом 16 років не реалізував своє право щодо звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв?язку з пропуском строку позовної давності.

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що причини, зазначені ОСОБА_4, як на підставу визнання поважності причин пропуску позовної давності, не можуть бути визнані судом поважними, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська