АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
О К Р Е М А Д У М К А
10 липня 2018 року м. Чернівці
справа № 723/402/17
судді апеляційного суду Чернівецької області Литвинюк І.М. щодо постанови колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_3, про стягнення боргу, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики
ОСОБА_1 у лютому 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Під час слухання справи третя особа ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулися правовідносини позики. Представники сторін надавали в судовому засіданні суперечливі та неповні пояснення щодо обставин передачі коштів. Оскільки в судовому засіданні не здобуто достатніх доказів, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявні правовідносини позики, не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 лютого 2013 року на суму 310 000 дол. США, 07 липня 2014 року на суму 383 000 дол. США.

З таким висновком суду першої інстанції погодилась колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до вимог частини 3 статті 35 ЦПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

_______________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/794/524/18 Категорія 27

Вважаю за необхідне скористатись вказаною нормою процесуального права та викласти окрему думку стосовно ухваленої у цій справі постанови апеляційного суду.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

На підтвердження факту передачі коштів в матеріалах справи наявні розписки від 22 лютого 2013 року, за якими ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 позику в сумі 310 000 доларів США, та 07 липня 2014 року - в сумі 383 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 01 січня 2017 року.

Таким чином, установивши, що укладені сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, можна дійти висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

При цьому, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником не виконано.

Оскільки позивач виконав свої зобов'язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 693 000 дол. США, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений розписками, вважаю помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.

Також наявність таких правовідносин як спільний бізнес та надання коштів на його розвиток не спростовує факт укладення договорів позики та реальність цих договорів, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Така презумпція в судовому засіданні належними та допустимими доказами не спростована.

З огляду на викладене, вважаю, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується оригіналами розписок ОСОБА_2, які вказують як на факт отримання боржником коштів за договорами позики, так і зобов'язання повернути ці кошти позивачу до січня 2017 року. Оскільки у визначений у розписках строк кошти ОСОБА_2 повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з даним позовом та задоволення судом його позовних вимог.

Суддя апеляційного суду

Чернівецької області І.М. Литвинюк