Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2018 Справа №607/16944/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Братасюка В.М.

за участю секретаря Созанської Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу №3488 від 15 вересня 2017 року, укладеного між сторонами спору та стягнення в порядку реституції 23 000 гривень.

Обґрунтовує вимоги тим, що спірний правочин не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", положеннями якого заборонено включати до змісту договорів умови, котрі є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача і завдають шкоди споживачеві; крім того позивач вважає, що спірний договір повинен був бути посвідченим нотаріально, оскільки має ознаки договору найму транспортного засобу за участі фізичної особи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, доказів про причини неявки та відзиву щодо позову суду не подав, тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника відповідача на підставі доказів, що є в матеріалах справи та постановлення заочного рішення.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

15 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3488, згідно якого лізингодавець зобовязується передати у користування лізингоодержувача майно, а останній сплачувати платежі. 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_2 «Єврокар Україна» 23 000, 00 грн. за вказаним договором.

20 вересня 2017 року автомобіль Позивачу поставлений не був, тому Позивач письмово звернувся до Відповідача з вимогою повернути кошти, проте листом від 26 жовтня 2017 року Відповідач відмовився повертати вказані кошти.

Відповідно до умов Договору Лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувача на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб марки «ZAZ Форза».

Відповідно до договору вартість Предмета Лізингу, на момент укладення Договору, за цим договором становить 8 489, 77 доларів США, з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні гривневий еквівалент вартості Предмета Лізингу становить 224 130, 00 гривень з ПДВ. (п. 8.2 Договору).

Відповідно до розділу «Визначення» у Договорі № 3488 фінансового лізингу терміни вживаються в наступному значенні, зокрема:

Комісія за Організацію першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавя за організацію Договороу, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавці, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладенням договору, в тому числі витрати, що повязані з пошуком Предмету Лізингу Лізингоодержувачу. Розмір Комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному Договорі та Додатку №1 до Договору, та становить 10 % (десять) відсотків від вартості Предмета Лізингу.

Лізинговий період - період за який Лізингоодержувач здійснює оплату за користування Предметом Лізингу.

Вартість предмета лізингу погоджена Сторонами вартість (ціна) Предмету Лізингу, яка відображає його справедливу та звичайну вартість, на момент укладення Договору.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін а інших осіб, які беруть участь у справі. (ч.1 ст. 11 ЦПК України).

Із змісту заяви позивача та наданих позивачем пояснень в судовому засіданні вбачається, що останній просить визнати правочин недійсним та повернути сторони в попередній стан з наступних підстав:

- внесення відповідачем до спірного договору явно несправедливих в цілому умов, що суперечать принципу добросовісності що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін, та завдають шкоди споживачеві.

- укладання договору без нотаріального посвідчення, хоча договір має ознаки договору оренди автомобіля, вчиненого за участі фізичної особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Отже, відповідно ст. 21 Закону «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: а) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; б) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; в) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; г) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ґ) ціну продукції визначено неналежним чином.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Положеннями ч.12. ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Відповідно до ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Згідно з ч. 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною першою ст. 806 ЦК України, визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною другою ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг визначені істотні умови договору лізингу, якими є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Вище зазначено, що 15 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 «Єврокар Україна» укладено договір № 3788 фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому в користування автомобіль марки ZAZ Forza, а позивач - сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору.

З приводу внесення відповідачем до спірного договору явно несправедливих в цілому умов, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, суд зауважує наступне.

Згідно п.9.4. Договору, у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладення даного Договору та з моменту виплати Лізингоодержувачем не менше 23% від вартості Предмета Лізингу на момент купівлі Предмету Лізингу та його передачі, Лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. У такому випадку сплата різниці проводиться Лізингоодержувачем на підставі наданої Лізингодавчем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість Предмета Лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у Додатку №3 до даного Договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частиною. А також згідно п.9.7. договору, Лізингоодержувач зобовязаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб Комісія за передачу Предмета Лізингу становила 3 % від Вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі.

Відповідно до пункту 8.4 Договору, Лізингоодержувач повідомлений про валютні ризики під час виконання Лізингоодержувачем своїх зобовязань за цим Договором. Лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з цим Договором.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023 до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення нього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналізуючи зміст доводів позивача, суд наголошує, що в силу ст.60 ЦПК України, обовязок доказування покладається на кожну із сторін спору, а відтак саме позивач має довести належними та допустимими доказами довести, що вищезазначені умови спірного правочину, є явно недобросовісною умовою, що порушує договірний принцип добросовісності, і є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків.

Разом з тим позивачем не наведено обґрунтування і позивач взагалі не довів яким чином порушуються його права, як споживача послуги, внесенням до спірного договору п. 9.4. та 9.7, оскільки, як встановлено судом, останній на виконання умов спірного договору, вніс лише комісійний платіж за організацію та частину авансового платежу.

Верховний Суд України у справі № 6-1024цс16 у рішенні від 22.06.2016 року наголошує, що саме по собі недотримання вимог закону при вчиненні правочину не може бути підставою визнання правочину недійсним, оскільки особа позивач, діючи добросовісно при вчиненні правочину, окремо має довести порушення, оспорювання чи невизнання власного права чи інтересу іншою стороною.

Відтак, хоча зміст окремих пунктів Договору має усі ознаки несправедливого договору, оскільки аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами спору, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості однак з огляду на ту обставину, що спірний договір між сторонам лише підписано, жодних доказів про його часткове виконання шляхом сплати лізингових платежів, передачі автомобіля тощо, суду не надано та судом не здобуто.

А тому навіть зважаючи на ту обставину, що існують підстави визнання спірного правочину недійсним в частині розділу, положеннями якого передбачено «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу», суд не вважає доведеним стороною позивача порушення, порушення або оспорювання зі сторони відповідача якогось права чи інтересу станом на дату звернення до суду з позовною заявою.

Окремо суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю та порушує права позивача, як споживача фінансової послуги, ненаданням доступної, достовірної повної та своєчасної інформації про продукцію та виробника, оскільки стороною позивача не вказано на будь які конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» заборони.

Більш того, суд апріорі вважає неможливим порушення навіть потенційного права споживача в розумінні ст.15 Закону, оскільки станом на дату звернення позивача з позовом до суду, до останнього будь якого права на автомобіль не перейшло, тобто товар не перебував в статусі «придбаного».

Водночас позивач просить суд надати оцінку спірному договору на наявність ознак невідповідності вимогам закону щодо нотаріального посвідчення та відсутності у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Ось з цього приводу суд наголошує на такому.

«…Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.»

Даного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Відтак зясуванню підлягає наявність у відповідача ОСОБА_2 «Єврокар Україна» ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, котрою є, безперечно, здійснення лізингових операцій.

Наявності такої (ліцензії) судом не здобуто, і стороною відповідача суду не надано.

Водночас, знову ж таки, суду є незрозумілим, яким чином, з огляду на обставини, які склалися між сторонами, наявність/відсутність ліцензії впливає на права чи інтереси позивача, котрий, як встановлено судом, не вніс жодного лізингового платежу на умовах передбачених договором, та не отримав предмета лізингу у власне розпорядження.

Суд вважає також істотним зауважити наступне.

«...Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

Тому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про часткове задоволення позову лише у звязку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору…»

Даного правового висновку дійшов Верховний Суд України у згадуваній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. (ч.1 ст. 202 ЦК України.)

Водночас ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак законом визначено недійсними правочини нікчемні (в силу прямої вказівки в законі), та оспорювані (ті, котрі можуть бути визнані недійними в судовому порядку).

А тому з огляду на наведене, з урахуванням висновку ВСУ про необхідність нотаріального посвідчення договору лізингу автомобіля, укладеного за участі фізичної особи, договір №3488 фінансового лізингу від 15.02.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 «Єврокар Україна», котрий, як встановлено судом, нотаріально не посвідчувався, є недійсним в силу закону (нікчемним), і не потребує визнання недійсним за рішенням суду. (ч.2 ст. 215 ЦК України).

Відповідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, і кожна із сторін зобовязана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відтак 22 413, 00 гривень комісійного платежу за організацію, сплачених позивачем відповідачу на виконання нікчемного правочину та частина авансового платежу в розмірі 587, 00 гривень, підлягають до повернення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 223, 263, 265, 282, 284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216 ЦК України, Постановою №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, суд , -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (вул. Героїв Крут, 2/14, м. Тернопіль, РНОКПП НОМЕР_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 26Б, кімната 32 Б,) про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 «Єврокар Україна» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 26Б, кімната 32 Б,) на користь ОСОБА_1 (вул. Героїв Крут, 2/14, м. Тернопіль, РНОКПП НОМЕР_1) кошти в сумі 23 000, 00 гривень, з яких: 22 413, 00 гривень комісійний платіж на виконання нікчемного правочину та 587, 00 гривень частина авансового платежу.

Стягнути з ОСОБА_2 «Єврокар Україна» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 26Б, кімната 32 Б,) на користь держави 704, 80 гривень судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддяОСОБА_3