Постанова

Іменем України

13 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 253/5268/13-ц

провадження № 61-23107св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Комунальне підприємство «Простір»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року у складі колегії суддів: Лісового О. О., Іванової А. П., Кіянової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Простір» (далі - КП «Простір») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що з 08 листопада 2007 року він працював на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір». На виконання наказу від 07 листопада 2012 року № 146-В «Про попередження працівників про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штатів» 12 листопада 2012 року його було письмово попереджено про наступне звільнення із займаної посади. Йому пропонувалися посади водія, інженера по охороні праці (на час відпустки по догляду за дитиною), робітника ритуальних послуг, робітника зеленого будівництва, інженера, токаря і столяра, від яких він відмовився у зв'язку відсутністю належної освіти, кваліфікації, за станом здоров'я та значно меншої заробітної плати. Наказом від 29 березня 2013 року № 19-л його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (скорочення штату). Скорочення штату фактично не було, оскільки на час його звільнення у штат КП «Простір» було введено посаду заступника начальника підприємства, в компетенцію якого входили питання похоронної справи. Крім того, він має переважне право на залишення на роботі згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки є учасником бойових дій, інвалідом 2-ої групи. Незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду, так як протягом останніх двох років його вже третій раз протиправно звільнено з роботи. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив скасувати наказ про звільнення від 29 березня 2013 року №19-л, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 150 тис. грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Горлівки від 12 грудня 2013 року у складі судді Попової В. О. позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір» з 29 березня 2013 року. Стягнено з КП «Простір» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 березня по 12 грудня 2013 року в розмірі 28 538,74 грн, з послідуючим відрахуванням всіх обов'язкових утримань при виплаті коштів. Стягнено з КП «Простір» на користь ОСОБА_4 3 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду міста Горлівки від 12 грудня 2013 року визнано незаконним наказ від 29 березня 2013 року № 19-л про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час звільнення позивача існувала вільна посада заступника начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики, яка йому не пропонувалася, а за своєю освітою та спеціальністю він міг її зайняти. Також суд дійшов висновку, що відповідачем позивачу завдана моральна шкода у розмірі 3 тис. грн, яка полягає у необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2014 рокуапеляційну скаргу КП «Простір» задоволено. Рішення Центрально-Міського районного суду міста Горлівки від 12 грудня 2013 року скасовано.В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване помилковістю висновку про те, що на підприємстві не було скорочення штату, а фактично змінилися назви посад та структурних підрозділів. Висновки суду першої інстанції про те, що позивач за своєю освітою та спеціальністю міг займати посаду заступника начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики безпідставні, так як суперечать вимогам посадової інструкції щодо відповідної освіти. До звільнення позивачу було запропоновано вільні посади, які він міг зайняти, але він від них відмовився. Інші вакантні посади йому не пропонувалися, оскільки він не відповідав їм за своєю освітою та кваліфікацією. При цьому апеляційним судом враховано, що позивач ОСОБА_4 є учасником бойових дій, інвалідом 2-ої групи і має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до пункту 5 частини другої статті 42 КЗпП України, проте у зв'язку з відсутністю його згоди на переведення на іншу роботу адміністрацією підприємства дотримано порядок скорочення штату працівників.

У березні 2014 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року та залишити в силі рішення Центрально-Міського районного суду міста Горлівки від 12 грудня 2013 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що він має переважне право на залишення на роботі. Відмовивши в позові, апеляційний суд здійснив дискримінацію щодо нього як особи з інвалідністю та не врахував, що він тривалий час працював на займаній посаді і навчався на п'ятому курсі закладу вищої освіти.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2014 року відкрито провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою судді Верховного Суду від 20 червня 2018 року копії матеріалів касаційного провадження у цій справі направлено до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області для відновлення втраченого судового провадження.

26 вересня 2018 року Слов'янським міськрайонним судом Донецької області надіслано до Верховного Суду відновлене судове провадження.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з наказом КП «Простір» від 08 листопада 2007 року № 30-л ОСОБА_4 з 08 листопада 2007 року працював на посаді начальника ритуальної служби у зазначеному підприємстві.

На підставі наказу КП «Простір» від 06 листопада 2012 року № 145-в про скорочення штату з 14 січня 2013 року 07 листопада 2012 року було видано наказ №146-в про попередження працівників щодо наступного звільнення у зв'язку із скороченням штату (4 одиниці) та затверджено список таких працівників. Згідно з додатком до вказаного наказу скорочувалися посади в апараті управління КП «Простір»: заступник начальника (1 одиниця), загальновиробничий персонал - майстер «Чисте місто» (вакансія, 1 одиниця) та ритуальна служба - начальник служби ОСОБА_4 (1 одиниця) і заступник начальника (вакансія, 1 одиниця).

З наказом про попередження щодо наступного звільнення ОСОБА_4 ознайомлений під розписку 12 листопада 2012 року. Йому було запропоновано посаду водія автомобіля «Москвич». Від підписів у наказі і від запропонованої посади позивач відмовився у зв'язку з протипоказаннями за станом здоров'я, про що складено акт.

05 грудня 2012 року ОСОБА_4 було запропоновано посаду інженера з охорони праці (на час декретної відпустки), 20 грудня 2012 року - вакантні посади робітника ритуальних послуг, робітника зеленого будівництва, а 29 березня 2013 року - посади інженера 1-ої категорії, токаря, столяра.

Позивач не заперечував, що йому пропонувалися зазначені посади, але він від них відмовився з причин відсутності належної освіти, кваліфікації, стану здоров'я, а також значно меншої заробітної плати.

Вакантна посада заступника начальника з питань похороно-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики КП «Простір» ОСОБА_4 не пропонувалася, тому що згідно з посадовою інструкцією вказану посаду може займати особа з повною вищою освітою, якої у позивача не було, тобто ОСОБА_4 не відповідав зазначеним вимогам.

Наказом КП «Простір» від 14 січня 2013 року № 03-Л у зв'язку із скороченням штату та згодою працівника, яка була отримана 12 листопада 2012 року, заступник начальника КП «Простір» Голова С. М. переведений з 14 січня 2013 року на посаду заступника начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики.

Наказом КП «Простір» від 29 березня 2013 року №19-л начальника ритуальної служби ОСОБА_4 звільнено з 29 березня 2013 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату) у зв'язку з його відмовою від працевлаштування на підприємстві з виплатою компенсації за невикористану частину відпустки 11 календарних днів, з наданням вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. З указаним наказом позивач ознайомлений 29 березня 2013 року під розписку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (пункт третій статті 64 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як роз'яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Встановивши, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, внаслідок чого було скорочено посаду, яку обіймав ОСОБА_4, останнього в установленому законом порядку за два місяці було попереджено про наступне вивільнення, відповідачем було запропоновано позивачу вакантні посади, які той міг зайняти, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивача звільнено з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 30 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що апеляційним судом не враховано його переважного права на залишення на роботі, є безпідставними, так як ці обставини обґрунтовано спростовані судом з огляду на те, що без його згоди він не міг бути переведений на іншу роботу.

Посилання заявника на те, що відмовивши в позові, апеляційний суд здійснив дискримінацію щодо нього як особи з інвалідністю, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення позивачем вищенаведених норм трудового законодавства.

Аргументи позивача щодо неврахування апеляційним судом факту його навчання на п'ятому курсі закладу вищої освіти, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що станом на 21 серпня 2013 року він навчався на 4 курсі заочної форми навчання за спеціальністю «ПО економіка», тобто на час звільнення не мав достатньої кваліфікації та повної освіти для зайняття посади заступника начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов