Постанова

Іменем України

14 листопада2018 року

м. Київ

справа № 428/9583/15-ц

провадження № 61-18068св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Луганської В. М., Коротенка Є. В., Стахової Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, посилаючись на те, що з 03 жовтня 2000 року по 03 вересня 2015 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 03 жовтня 2012 року його батько ОСОБА_3 продав квартиру в місті Луганську та переїхав проживати до міста Сєвєродонецька Луганської області. Грошові кошти від продажу квартири ОСОБА_3 подарував йому. 16 листопада 2012 року за подаровані батьком кошти він купив квартиру АДРЕСА_1. Отже, вказане майно хоча й набуте ним під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати вищевказану квартиру його особистою приватною власністю.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 листопада 2016 року у складі судді Юзефовича І. О. позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 придбав спірну квартиру за особисті кошти, які він отримав від батька, а тому зазначена квартира є його особистою власністю.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що джерелом купівлі спірної квартири є саме грошові кошти, які йому подарував батько, в сумі 13 тис. доларів США. ОСОБА_1 придбав спірну квартиру за згодою його дружини, що підтверджується договором купівлі-продажу. Оскільки на час укладання вказаного договору сторони перебували у шлюбі, то квартира була придбана для сім'ї та в її інтересах.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Луганської області від 11 січня 2017 року, а рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 листопада 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд неправильно встановив обставини справи та не дав належної оцінки наданим ним доказам. Він придбав квартиру за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а тому це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не надала будь-яких доказів того, що спірна квартира була придбана за їх спільні кошти. Недотримання письмової форми договору дарування не тягне за собою його беззаперечну нікчемність. Надання відповідачем згоди на купівлю квартири не є підтвердженням того, що це майно було придбане як спільна сумісна власність подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У березні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів продажу його батьком квартири у місті Луганську саме за 13 тис. доларів США та отримання ним вказаних коштів. На час придбання квартири ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною, тобто з поважної причини не мала самостійного доходу. Відповідач надавала свою згоду на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, що свідчить про вчинення правочину за спільним рішенням сторін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 428/9583/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 03 жовтня 2000 року по 03 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

16 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав за 44 137 грн однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він придбав спірну квартиру за особисті грошові кошти, які йому подарував батько.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Установлено, що 03 жовтня 2012 року ОСОБА_3 (батько позивача) продав належну йому квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_7., що підтверджується Інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 серпня 2015 року № 41866210.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 лютого 2016 року № 53590095 та довідкою Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий центр міста Сєвєродонецька» від 18 лютого 2016 року № 551 підтверджується, що з 01 грудня 2012 року ОСОБА_3 проживає у належній сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці) квартирі АДРЕСА_3.

Допитаний в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_3 показав, що 03 жовтня 2012 року він продав свою власну квартиру в місті Луганську за 13 тис. доларів США та переїхав до міста Сєвєродонецька, оскільки хотів проживати ближче до сина. Після продажу вказаної квартири він став мешкати у належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_3. Грошові кошти, які були отримані ним від продажу належної йому квартири у місті Луганську, він подарував своєму синові для придбання нерухомості у місті Сєвєродонецьку (для власних потреб). 16 листопада 2012 року позивач особисто за подаровані кошти придбав квартиру АДРЕСА_1, в якій ніхто не проживає.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частин першої, третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжядоговорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об'єктом їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з'ясована окремо.

Згідно з пунктом 2 договору купівлі-продажу спірної квартири від 16 листопада 2012 року купівля квартири вчинена за згодою дружини - ОСОБА_2, справжність підпису якої посвідчена приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н. В.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 60 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено, що спірну квартиру він придбав за особисті кошти. Позивачем не надано беззаперечних доказів продажу його батьком квартири у місті Луганську саме за 13 тис. доларів США та отримання ним в дар вказаних коштів, а також придбання спірної квартири за ці кошти.

При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Оскільки відповідач надавала свою згоду на придбання спірної квартири (на укладення договору купівлі-продажу), то це майно вважається придбаним в інтересах сім'ї.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що позивач придбав квартиру за кошти, які належали йому особисто, і це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що недотримання письмової форми договору дарування не тягне за собою його беззаперечну нікчемність, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини п'ятої статті 719 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, у разі укладення між позивачем та його батьком договору дарування грошових коштів на суму 13 тис. доларів США, такий правочин не лише має бути вчинений у письмовій формі, а й підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Посилання ОСОБА_1 на те, що надання відповідачем згоди на купівлю квартири не є підтвердженням того, що це майно було придбане як спільна сумісна власність подружжя, є безпідставними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін за згодою відповідача, то це майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик