ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2018 року м. Кропивницький

справа № 397/483/18

провадження № 22-ц/4809/352/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

ОСОБА_1 (головуючий, суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідачі: Родниківська сільська рада, Олександрівська районна державна адміністрація Кіровоградської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області (суддя Пляка С. С.) від 20 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Родниківської сільської ради (далі за текстом Родниківська С/Р), Олександрівської районної державної адміністрації (далі по тексту Олександрівська РДА), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі по тексту ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області), в якому просила визнати дійсним сертифікат на право на земельну частку (пай) РН №39990844, виданий на імя позивача, на підставі розпорядження голови Олександрівської РДА від 10 листопада 2000 року, а також визнати право на земельну частку (пай) на території Родниківської С/Р в розмірі 5,8296 га із земель, які були вилучені з Родниківської сільської ради, як землі резерву в розмірі 221,23 га згідно розпорядження голови Олександріської РДА №352-Р від 13 червня 2003 року.

В обґрунтування позову зазначила, що 01 січня 1989 року вона була прийнята у члени колективного сільськогосподарського підприємства ім. Свердлова Олександрівського району Кіровоградської області (далі по тексту - КСП ім. Свердлова) на посаду вихователя, де працювала до 31 березня 1992 року. Після цієї дати була переведена у підприємство УВС в звязку з відокремленням території відділка № З КСП ім.Свердлова разом з землями та передачі їх підприємству УК 305/104.

На підставі рішення Олександрівської РДА від 10 листопада 2000 року №657-р ОСОБА_4 (дівоче прізвище Репях), як члену КСП «Нове Життя», був виданий сертифікат РН №390844 на право на земельну частку (пай) розміром 11,9 га в умовних кадастрових гектарів від 25 грудня 2000 року, зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів за № 84.

Проте на запит її представника про надання копії рішення РДА від 10 листопада 2000 року № 657-Р отримано відповідь про те, що розпорядження голови РДА від 10 листопада 2000 року № 657-Р не значиться. Також повідомлено, ще вказане розпорядження в документах архівного фонду відсутнє.

На запит до ГУ Держгеокадастру Кіровоградській області від 11 грудня 2017 року отримана відповідь від 15 грудня 2017 року про те, що рішенням господарського суду Кіровоградської області від 14 червня 2002 року визнане недійсним рішення Родниківської сільської ради про передачу земельної ділянки у колективну власність КСП «Нове життя» від 03 жовтня 2000 року № 2 та поновлено право землекористування Олександрівської ВК - 104. Господарським судом не вирішувалося питання про скасування виданих працівникам сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Посилалася на те, що при переводі за нею збереглося право на отримання земельної частки (паю).

Вважає, що посадові особи незаконно позбавили її права на земельну частку (пай).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Суд мотивував своє рішення тим, що так як на імя позивача на підставі рішення Олександрівської райдержадміністрації від 10 листопада 2000 року №657-Р було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №390844, зареєстрований у Книзі сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №84 від 25 грудня 2000 року про належність їй, як члену КСП, земельної частки (паю) розміром 11,9 га в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Нове Життя», то позивач набув права на земельну частку (пай), а тому вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі (а. с. 172-178) позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд не врахував факт переведення позивача 31 березня 1992 року на роботу на підприємство УВС у звязку з відокремленням території відділка № 3 КСП Свердлова разом з землями та передачі їх підприємству УК № 305/104. При цьому за позивачем збереглося право на отримання земельного паю незалежно від підпорядкування земель. Крім того, суд не врахував, що господарським судом не вирішувалося питання про скасування сертифікатів на право на земельну частку (пай). Сертифікат є дійсним до виділення земельного паю на місцевості. Згідно ст. 328 ЦК України придумується правомірне набуття позивачем права власності на земельний пай.

Короткий зміст доводів і заперечень відповідачів

У відзиві на апеляційну скаргу представник Родниківської С/Р просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, зазначаючи, зокрема про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Відповідач обґрунтовує свою позицію посиланням на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14 червня 2002 року у справі № 05-01/2990/8-286-12/165 яким визнано недійсним державний акт на право колективної власності на землю, виданий КСП «Нове життя», а отже і розпаювання земель є недійсним, робить висновок відповідач. Крім того, відповідач стверджує, що позивачем не було надано суду доказів його членства в КСП ім.. Свердлова на час розпаювання.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом надати суду відзив на апеляційну скаргу.

Учасники справи повідомлені належним чином про час, день і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (судових повісток): судові повістки позивачу, Родниківській С/Р, Олександрівській РДА вручено 17 листопада 2018 року, а ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області 19 листопада 2018 року, в судове засідання 05 грудня 2018 року (у якому завершено розгляд справи) не зявилися, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У звязку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

На підставі відомостей трудової книжки позивача (а.с.14) суд встановив, що 01 січня 1989 року ОСОБА_4 була прийнята на роботу в КСП ім. Свердлова в дитячий дошкільний навчальний заклад на посаду вихователя.

31 березня 1992 року вона переведена на роботу у підприємство УВС (установа ІК 305/104 УВС Кіровоградської області) звязку з відокремленням території відділку ДЗ (дитячий заклад) від КСП «ім. Свердлова» і передачею підприємству ІК 305/104.

З 01 квітня 1992 року позивач прийнята до установи ІК 305/104 вихователем дитячого садка по переводу з колгоспу ім. Свердлова та 17 серпня 2000 року з роботи.

Згідно розпорядження голови Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області №352-р від 13 червня 2003 року «Про затвердження проекту відведення земельних ділянок» (а.с.10) затверджено проект відведення земельних ділянок громадянам згідно додатку №1 та передано у власність земельні ділянки загальною площею 221,23 га, в тому числі ріллі 221,23 га, у власність за рахунок земель резервного фонду Родниківської сільської ради Олександрівського району.

Відповідно Сертифікату на право на земельну чатку (пай) серії РН №390844, виданого 25 грудня 2000 року за підписом голови Олександрівської районної державної адміністрації ОСОБА_5 та зареєстрованого у Книзі сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №84 (а.с.5), на підставі рішення Олександрівської райдержадміністрації від 10 листопда2000 року №657-р ОСОБА_4 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Нове життя», розміром 11,9 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд робить висновок, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з вказаними вимогами для підтвердження належності йому права власності на земельну частку (пай). Необхідність у такому звернені до суду позивач мотивував існуванням невизначеності щодо його права так, як рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14 червня 2002 року у справі № 05-01/2990/8-286/12-165 визнано недійсними рішення Родниківської С/Р про передачу земельної ділянки в колективну власність КСП «Нове життя» і державний акт на право колективної власності на землю КСП «Нове життя» від 03 жовтня 2000 року за №2.

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі ст. 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами частин 1 і 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на засадах змагальності та диспозитивності.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч. ч. 2 4 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування у даній справі для позивача є право на земельну частку (пай) та підстави його набуття, а також наявність підстав для захисту цього права.

Частиною 2 статі 8 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЗК (1990 року) та ч. 1 ст. 10 згаданого Закону колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.

Пунктом 1 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» передбачено добровільність передачі земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Пунктом 2 цього ж Указу передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього... Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів та розяснень Пленуму ВС України дає підстави для висновку про те, що право колективної власності на землю та право та земельну частку (пай) мають громадяни України, які являлися члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Тобто право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта.

На підтвердження того, що позивачем набута на законних підставах право власності на земельну частку (пай) позивач надав світлокопіюкопію сторінок з трудової книжки на своє імя (а. с. 14) та сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий ОСОБА_4 на земельний пай розміром 11,9 умовних кадастрових га в землях колективної власності КСП «Нове життя».

Проте із записів трудової книжки ОСОБА_4 вбачається лише, що в період з 01 січня 1989 року по 31 березня 1992 року вона працювала на посаді вихователя дитячого дошкільного заладь КСП ім. Свердлова.

Дані про те, що вона була прийнята в члени цього КСП ім. Свердлова відсутні.

Записи в трудовій книжці про наявність трудових правовідносин між працівником і КСП не є належним доказом набуття особою прав члена господарства так, як згідно частин 1 і 5 ст. 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у трудових відносинах з КСП можуть перебувати як його члени так і вільно наймані працівника.

Порядок прийняття в члени КСП регулюються локальними правовими актами підприємства.

Відсутні в матеріалах справи докази того, що позивач являвся членом КСП «Нове життя».

Однак, згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі Закон № 889-ІV) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Пунктом 17 ЗК України встановлено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Позивач стверджує, що виданий їй сертифікат на право на земельну часку (пай) не визнавався недійсним. Дані про те, що позивач зверталася до відповідачів про виділення належної їй земельної частки в натурі та про відмову у виділенні паю на місцевості відсутні.

Будь-які дані про те, що Олександрівська РДА оспорює або не визнає право позивача, на захист якого предявлено позов, у справі відсутні. Цей відповідач заперечень проти позову не висував.

Однак Родниківська С/Р не визнає право позивача, посилаючись на скасування державного акту на право колективної власності на землю КСП «Нове життя» рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14 червня 2002 року по справа №05-01/2990/8-286/12-165, з чого відповідач робить висновок про відсутність у позивача права на земельний пай.

В матеріалах справи відсутня копії вказаного рішення господарського суду.

Проте факт існування такого рішення не оспорюється учасниками справи. Більш того, про існування рішення стверджує не лише позивач, а й Родниківська С/Р та відділ ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, про що вказано у їх листах, які містяться у справі.

Крім того, до матеріалів справи суд залучив світлокопію ухвали Господарського суду Кіровоградської області (суддя Мохонько К. М.) від 26 червня 2003 року про видачу судового наказу у справі № 05-01/2990/8-286/12-165 (а. с. 29). У мотивувальній частині цієї ухвали вказано, що рішенням господарського суду у даній справі визнано недійсними рішення Родниківської С/Р № 9, № 137, № 138, № 128, визнано недійсним державний акт про передачу земельної ділянки в колективну власність КСП «Нове життя» та державний акт на право колективної власності на землю КСП «Нове життя» за №2, поновлено право землекористування Олександрівської ВК № 104. Також зазначено, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 вересня 2002 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, а ухвалою Вищого господарського суду України від 19 березня 2003 року касаційне провадження у справі припинено. Тому вказане рішення господарського суду набрало законної сили.

Як вже зазначав суд вище, на підставі наведений норм ЗК України (1990), Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та указів Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 і від 08 серпня 1995 року № 720/95, відповідних розяснень Пленуму Верховного Суду України, право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта.

Таким чином обовязковою умовою, яка передує виникненню у члена КСП права на земельний пай, є отримання таким підприємством земель, що ним використовуються у колективну власність його членів.

Визнання недійсним на підставі рішення суду державного акту на право колективної власності на землю КСП «Нове життя» вказує про відсутність необхідної передумови набуття його членом права на земельний пай.

Отже, позивач звернувся до суду за захистом свого права на земельну частку (пай), яке, за його твердженням, набуте нам як членом КСП «Нове життя» в процесі паювання земель колективної власності цього підприємства. Однак доказів на підтвердження належності його до членів цього КСП не надав. Крім того, позивач надав докази того, що виданий КСП «Нове життя» державний акт на право колективної власності на землю, на підставі якого проведено було розпаювання земель між членами підприємства, визнано судом недійсним.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 повністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: С.М. Єгорова

ОСОБА_3