ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1013/18 Справа № 199/3857/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства ОТП Банк до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства ОТП Банк, ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, визнання додаткової угоди до договору поруки недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», назву якого змінено на ПАТ ОТП Банк, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір ML-207/001/2007 за умовами якого, останньому було надано кредит у розмірі 82.750 доларів США на придбання нерухомого майна, з плаваючою процентною ставкою на строк до 26 грудня 2022 року.

Вказували, що до кредитного договору було укладено ряд додаткових угод з приводу встановлення процентних ставок.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором, 26 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №SR-307/010/2007.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує взятих на себе зобовязань за кредитним договором утворилася заборгованість у загальному розмірі 74.477 доларів США 20 центів, що еквівалентно 1.877.949 грн.60 коп., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 63.344 долари США 21 цент, що еквівалентно 1.597.230 грн.21 коп.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмір 11.132 долари США, що еквівалентно 280.719 грн.39 коп., а тому просять ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором ML-207/001/2007 від 26 грудня 2007 року у загальному розмірі 74.477 доларів США 20 центів, що еквівалентно 1.877.949 грн.60 коп., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 63.344 долари США 21 цент, що еквівалентно 1.597.230 грн.21 коп.; заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 15 січня 2015 року по 27 квітня 2016 року у розмірі 11.132 долари США, що еквівалентно 280.719 грн.39 коп.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання договору поруки припиненим, визнання додаткової угоди до договору поруки недійсним, мотивуючи тим, що всі додаткові угоди, які були укладені позичальником ОСОБА_2, стосувалися збільшення розміру процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності.

Вказувала, що про внесення змін до кредитного договору їй було не відомо, а тому вона вважає, що зазначене є підставою для визнання поруки припиненою.

Зазначала, що зміни до кредитного договору, якими збільшився обсяг відповідальності поручителя, відбулися вперше 12 серпня 2009 року, а заборгованість за договором кредиту виникла з 2015 року, а тому підстави для стягнення з неї заборгованості за кредитним договором відсутні, оскільки на час виникнення заборгованості порука фактично була припиненою.

Посилаючись на те, що подана до суду в якості доказу додаткова угода №1 до договору поруки №SR-307/010/2007 від 12 серпня 2009 року не може служити доказом про те, що вона давала згоду на внесення змін до кредитного договору, оскільки вона з банком не укладала зазначеної угоди та на даному договорі стоїть не її підпис, а тому просила суд ухвалити рішення, яким в задоволені позову банку про стягнення з неї заборгованості відмовити, визнати договір поруки №SR-307/010/2007 від 26 грудня 2007 року припиненим з 12 серпня 2009 року; визнати додаткову угоду №1 до договору поруки №SR-307/010/2007 від 12 серпня 2009 року недійсною.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» та зустрічні позові вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року №МL-307/011/2007 в розмірі 74.477 доларів США 20 центів, що в гривневому еквіваленті становить 1.877.949 грн.60 коп., що складається з: кредиту в розмірі 63.344 долари США 21 цент, яка еквівалентно 1.597.230 грн. 21 коп.; несплачених відсотків за період з 15 січня 2015 року по 27 квітня 2016 року в розмірі 11.132 долари США 99 центів, яка еквівалентно 280.719 грн.39 коп. Визнано недійсним додатковий договір №1 до договору поруки №SR-307/010/2007 від 26 грудня 2007 року, укладений 12 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк». Визнано поруку ОСОБА_3 за договором поруки №SR-307/010/2007 від 26 грудня 2007 року припиненою. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення лише в частині задоволення позовних вимог банку та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до нього відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги банку необґрунтовані та недоведені належними та допустимими доказами.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №МL-207/011/2007, відповідно до умов якого позичальнику банком було надано кредит в розмірі 82.750 доларів США терміном по 26 грудня 2022 року.

Згідно п.3 ч.1 кредитного договору, за користування кредитними коштами встановлена плаваюча процентна ставка у розмірі суми фіксованого відсотку у розмірі 3,99% річних та FIDR.

Згідно п.1.5.1. кредитного договору, повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу та не пізніше дати платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим Договором.

Між банком та позичальником було укладено ряд додаткових угод.

Так, згідно положень додаткової угоди від 12 серпня 2009 року до кредитного договору, сторони домовились, що на період з 17 серпня 2009 року по 15 січня 2010 року встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 6,96% річних, а з 15 січня 2010 року - плаваюча у розмірі 4,69% річних та FIDR.

Згідно положень додаткової угоди від 15 травня 2014 року до кредитного договору, сторони домовились, що на період з 15 травня 2014 року до 14 серпня 2014 року встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 9,16% річних, а з 15 серпня 2014 року - плаваюча у розмірі 5,16% річних та FIDR.

Згідно положень додаткової угоди від 14 серпня 2014 року до кредитного договору, сторони домовились, що на період з 15 серпня 2014 року до 15 лютого 2015 року встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 9,16% річних,а з 16 лютого 2015 року - плаваюча у розмірі 5,16% річних та FIDR.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором №МL-207/011/2007 26 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № SR-307/010/2007.

Також банк зазначав що з поручителем ОСОБА_3 було укладено ряд додаткових угод до договору поруки.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що банком доведено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором саме з позичальника, вимоги до поручителя вважав не обґрунтованими, оскільки банк без згоди поручителя збільшив його відповідальність, а висновком експертизи було установлено, що в додатковому договорі №3 від 15 грудня 2010 року до договору поруки підпис виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою, та прийшов до висновку, що додатковий договір №1 до договору поруки ОСОБА_3 не підписувала, так як наслідок цього прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду оскаржується лише в частині часткового задоволення позовних вимог банку, а тому в іншій частині воно не переглядається.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

У статті 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

За правилами статей 526,530,610 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається та не спростовується доводами апеляційної скарги, що за кредитним договором, через неналежне виконання зобовязань позичальником, утворилась заборгованість у загальному розмірі 74.477 доларів США 20 центів, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 63.344 долари США 21 цент та заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 15 січня 2015 року по 27 квітня 2016 року у розмір 11.132 долари США.

Відповідач вказаного розрахунку не спростував, власних розрахунків не навів (т.1 а.с.24,112-179).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Колегія суддів наголошує на тому, що зобов'язання має виконуватись належним чином.

До позовної заяви банком, крім інших доказів, надано розрахунок заборгованості, який сумнівів у колегії суддів не викликає.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність меморіального ордеру та заяви на видачу готівки є безпідставними, оскільки письмова форма кредитного договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що анкета, памятка клієнта, заява про приєднання, розрахунки працівників банку не є доказом існування боргу за кредитом і процентами, оскільки на підтверджуються наявності боргу є хибними.

Доводи стосовно того, що єдиним належним доказом повинен був бути договір банківського рахунку не відповідають дійсності.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5