АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/1182/17 Номер провадження 22-ц/786/1901/18Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 30.11.2016 року він звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із позовом до відповідача про вирішення спору щодо участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та усунення перешкод, які чинилися зі сторони ОСОБА_2 та органу опіки та піклування Семенівської РДА Полтавської області.
Зазначає, що, з метою вирішення даного питання він уповноважив адвоката Бондаренка С.Г. представляти його інтереси, як сторону позивача у судових засіданнях по вищевказаній справі. За оформлення відповідної довіреності з нього було стягнуто 300,00 грн. Вартість послуг адвоката у загальній сумі становила 5969,00 грн. Вказані витрати вважає матеріальною шкодою, яка спричинена йому з вини відповідача у частині вчинення йому перешкод у спілкуванні з сином. Також, з метою перебування в судових засіданнях він був змушений витрачати кошти на проїзд до суду та повернення до місця служби.
Вказує, що рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 19.04.2017 року частково зміненим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 27.07.2017 року його позов про вирішення спору щодо участі у вихованні дитини було задоволено частково.
Позивач також стверджує, що неправомірними діями відповідача щодо порушення його права на повагу честі та гідності, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях від неможливості спілкуватися із сином, вчиненні відповідачем необґрунтованих перешкод та порушення самого права дитини. Враховуючи глибину його душевних страждань, отриманих при цьому захворювань та набутої сивини, ступеня вини відповідача та приниження його честі та гідності серед інших осіб, розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 50180,00 грн.
З урахуванням наведеного прохав стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 6269,00 грн. та 35000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (мешканки АДРЕСА_2 ) про відшкодування майнової та моральної шкоди, відмовлено

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що порушенням його цивільного права, яким позивач вважає звернення до суду щодо отримання законного права на спілкування з сином та використання усіх наявних та доступних способів улагодження ситуації, яке потягнуло з а собою завдання особі збитків, саме по собі є основною підставою для відшкодування завданих матеріальних збитків.

Також, зауважує, що неправомірними діями відповідача щодо порушення права ОСОБА_1 на повагу честі та гідності, позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях від неможливості спілкування із сином, вчинення відповідачем необґрунтованих перешкод та порушення права самої дитини.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , органи опіки та піклування: Богданівська сільська рада Знам`янівського району Кіровоградської області, Семенівська селищна рада Семенівського району Полтавської області, Знам`янівська районна державна адміністрація Кіровоградської області, Семенівська районна державна адміністрація Полтавської області, про вирішення спору щодо участі у вихованні дитини, задоволено частково.
Визначено спосіб участі ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихованні дитини - сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , та який проживає із матір`ю ОСОБА_2 , у такий спосіб: у період наданих ОСОБА_1 календарних та/або додаткових відпусток:
1) у дошкільний період - побачення та спільне проведення часу без обмежень у часі і просторі;
2) у шкільний період в період канікул та вихідних від занять у школі днів - побачення та спільне проведення часу без обмежень у часі і просторі
за умови завчасного інформування ОСОБА_1 ОСОБА_2 про період наданих ОСОБА_1 календарних та/або додаткових відпусток.
Перші три побачення розпочати у присутності психолога і матері дитини, надалі проводити їх у присутності матері дитини, та обмежити їх тривалість трьома годинами, якщо батьки дитини не погодять більшої тривалості перших трьох побачень; наступні три розпочати у присутності матері дитини, а їх тривалість та подальшу участь у побаченні матері дитини визначити за взаємною згодою батька і матері дитини, але за умови тривалості побачень не менш як три години.
У задоволенні позову у іншій частині відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково.
Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2017 року, змінено.
Виключено з резолютивної частини рішення третій абзац, а саме: «Перші три побачення розпочати у присутності психолога і матері дитини, надалі проводити їх у присутності матері дитини, та обмежити їх тривалість трьома годинами, якщо батьки дитини не погодять більшої тривалості перших трьох побачень; наступні три розпочати у присутності матері дитини, а їх тривалість та подальшу участь у побаченні матері дитини визначити за взаємною згодою батька і матері дитини, але за умови тривалості побачень не менш як три години».
В іншій частині рішення районного суду залишено без змін (а.с.12-26).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що понесені позивачем витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката при розгляді іншої справи у порядку цивільного судочинства, є судовими витратами, які мають розподілятися між сторонами при розгляді справи по суті, і законодавством не передбачено можливості їх стягнення за окремим позовом до суду.
Також, в рішенні суду зазначено, що самі по собі певні результати розгляду цивільної справи не можуть свідчити про встановлений факт спричинення моральної шкоди тому, хто виграв справу, оскільки, відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою в тому числі захисту порушених прав фізичних осіб. Факт наявності чи відсутності порушення права позивача сам по собі є спірним і встановлюється лише судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

За змістом ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Так, з наведеного вбачається, що обов`язок доказування, у даному випадку наявність шкоди та її розмір лежить на позивачеві, а обов`язок доказування відсутності його вини в заподіянні шкоди, відповідно, на відповідачеві.

Так, з матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вказує, що в ході розгляду вищевказаної цивільної справи №547/1131/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вирішення спору щодо участі у вихованні дитини, ним були понесені витрати зі сплати вартості послуг адвоката Бондаренко С.Г. на загальну суму 5969,00 грн. (а.с.7-11) та 300,00 грн. (а.с.4-6) за виготовлення довіреності на представництво останнім його інтересів у вказаній справі. Ці витрати в загальній сумі 6269,00 грн., а також кошти на проїзд до суду позивач вважає матеріальною шкодою, заподіяною йому з вини відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
При цьому, види судових витрат на професійну правничу допомогу, визначені у ст. 137 ЦПК України ЦПК.

Так, статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, ст.ст.264, 265 ЦПК України визначено, що суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині.

При цьому, у разі невирішення питання про судові витрати суд, що ухвалив рішення, за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення (п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України).

З наведеного вбачається, що місцевим судом вірно зазначено, що види та зміст судових витрат, порядок їх розподілу судом та оскарження ухвал суду з цього питання у цивільному судочинстві регулюються та підпорядковані нормам ЦПК України.

Таким чином, оскільки вищезазначені кошти в сумі 6269,00 грн. -це понесені позивачем витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката при розгляді іншої справи у порядку цивільного судочинства, то вони є судовими витратами, які підлягають розподілу між сторонами при розгляді справи по суті в порядку, визначеному ЦПК України і законодавством не передбачено можливості їх стягнення за окремим позовом до суду, так як вони не є матеріальною шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що порушенням цивільного права позивача, яким він вважає звернення до суду щодо отримання законного права на спілкування з сином та використання усіх наявних та доступних способів улагодження ситуації, яке потягнуло за собою завдання особі збитків, саме по собі є основною підставою для відшкодування завданих матеріальних збитків, є безпідставними та необгрунтованими, оскільки, як зазначено вище, судові витрати в цивільній справі не є збитками. Окрім того, не вирішення при постановленні рішення суду питання судових витрат не є підставною для звернення особи до суду з новим позовом, а підлягає вирішенню в порядку ст.270 ЦПК України.

За загальним правилом, передбаченим статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Так, місцевим судом на підставі детального аналізу матеріалів справи та вимог чинного законодавства, зроблено вірний висновок стосовно того, що самі по собі результати розгляду цивільної справи не можуть свідчити про встановлений факт спричинення моральної шкоди тому, хто виграв справу, оскільки, відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою в тому числі захисту порушених прав фізичних осіб. Факт наявності чи відсутності порушення права позивача сам по собі є спірним і встановлюється лише судовим рішенням, яке набрало законної сили.

При цьому, позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту спричинення йому моральної шкоди незаконними діями відповідача ОСОБА_2 , не обґрунтовано розміру грошового відшкодування, який він прохає стягнути.

Посилання апелянта на те, що завдана ОСОБА_1 моральна шкода полягає в душевних стражданнях від неможливості спілкування із сином, вчинення відповідачем необґрунтованих перешкод та порушення права самої дитини, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позивачем в даній справі не доведено, що мало місце порушення його прав незаконними діями відповідача, при цьому спір про порядок участі у вихованні не є заподіянням моральної шкоди позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун
СУДДІ: /підпис/ С.М. Бондаревська
/підпис/ О.Ю. Кузнєцова

ЗГІДНО:
Суддя Апеляційного суду
Полтавської області Т.О. Кривчун