Справа № 361/5100/17 Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/2896/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 51 28.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно її малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22 лютого 2017 року. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та її утримання. З січня 2016 року ОСОБА_4 проживає з позивачем та повністю перебуває на його утриманні. На даний час відповідач не спілкується з сином не приймає участі у його вихованні та розвитку, не цікавиться його життям та здоров'ям. Відповідач не проявляє жодного бажання зустрітися з сином. В останнє відповідач бачилася з сином на початку травня 2016 року. Єдиний раз у листопаді 2016 року відповідач привітала сина смс - повідомленням з днем народження. 16 травня 2016 року мати останній раз спілкувалася із сином по телефону, після чого жодного разу навіть не телефонувала ОСОБА_4. Починаючи з 5-го класу класні керівники жодного разу не бачили та не розмовляли по телефону з матір'ю дитини. Літом 2016 року позивач мав намір разом з сином поїхати відпочивати за кордон у серпні місяці. Проте, мати відмовилася надавати дозвіл на виїзд дитини за межі України. В той час відповідач сама неодноразово відпочивала за кордоном, але жодного разу не виявила бажання взяти з собою сина на відпочинок. Надання дозволу на виготовлення закордонного паспорта для дитини та дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу матері було предметом судового розгляду у 2016 році. Позивач повністю сплачує витрати на репетиторство, відвідування гуртків. У зв'язку з ненаданням відповідачем згоди на виїзд за кордон дитини, зривалися поїздки дитини за кордон. Відповідач також відмовилася надавати згоду на участь дитини у змаганнях з автомобільного кросу. З ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4, однак станом на день звернення до суду з даним позовом не сплачено присуджених аліментів. Відповідач не з'являється у судові засідання, в яких вирішується її доля як матері. Орган опіки та піклування надав висновок, в якому вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. У позовній вимозі про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 і про необхідність виконання батьківських обов'язків по відношенню до сина.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, застосувавши проміжний захід впливу у вигляді попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Суд встановив, що відповідач не зустрічається і не спілкується з сином та не виявляє для цього ніякої ініціативи, не підтримує з сином зв'язок у будь-який інший доступний для неї спосіб, не цікавиться навчанням та розвитком сина, зокрема, не відвідує навчальний заклад, не утримує сина і не забезпечує його необхідними речами для життя, навчання, розвитку, дозвілля; не сприяє всебічному розвитку дитини і збільшенню його світогляду, зокрема, створює перешкоди у можливості для виїзду сина за кордон; не займається оздоровленням дитини. Позивач вважає, що поведінка ОСОБА_3 по відношенню до її сина якраз і є тим самим свідомим злісним ухиленням від виконання батьківських обов'язків та підставою позбавлення її батьківських прав, а також створює вкрай несприятливі умови для життя дитини і суперечить дійсним інтересам ОСОБА_4. Про вказані факти свідчить сама думка дитини, який підтримав позов та пояснив, що після конфлікту, влаштованого матір'ю, з січня 2016 року він перейшов жити до батька і з того часу мати викреслила його з життя, повністю ігнорує, не виявляє до нього ніякої уваги, не дзвонить, не навідується, не відвідує школу. З часу подання позовної заяви до ухвалення судом рішення минуло вісім місяців і за цей час мати жодного разу не намагалася налагодити з сином контакт. У судові засідання та на засіданні органу опіки та піклування відповідач не з'являлася, відзив на позов не подавала. Відповідач сплачує аліменти за рішенням суду та погасила заборгованість по аліментах не добровільно, а лише у рамках виконавчого провадження. Конфліктні стосунки з колишнім чоловіком, а також напруження у стосунках із сином з приводу його вибору щодо проживання з батьком, не можуть бути поважною причиною для не виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до її неповнолітньої дитини. Відповідач більше двох років не цікавиться життям свого єдиного сина. Суд першої інстанції не встановив протиправної поведінки з боку батька дитини чи інших перешкод з його боку, які б виправдовували матір у її усуненні від виховання дитини. Орган опіки та піклування вважає можливим позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що мати ухиляється від виховання та утримання дитини. Позивач вважає, що у відповідача було достатньо часу для зміни ставлення до виховання дитини. Суд не в повній мірі оцінив негативний вплив, який своїми діями завдала мати дитині, а саме раптово зникла з її життя, не дозволяє заходити до помешкання, в якому знаходяться речі сина, син змінив школу та місце проживання. Не позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у даному випадку суперечить дійсним інтересам дитини. Мати нанесла травму, на все життя, яка позначиться на формуванні його світогляду та особистості у майбутньому.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи надавався строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Однак, відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 24 липня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12, Т.1).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13, Т.1).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с.15, Т.1).

З акту обстеження житлових умов від 17 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 і разом з ним син ОСОБА_4, 2002 року народження, проживають в квартирі АДРЕСА_1. Квартира належить братові позивача, знаходиться в належному санітарно - технічному стані, придатна для проживання дитини (а.с.17, Т.1).

Згідно характеристики ОСОБА_4, виданої Броварською ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 з першого по сьомий клас ОСОБА_4 навчався у даному навчальному закладі, мав досягнення достатнього та середнього рівнів. На період навчання у 5-7 класах в родині ОСОБА_4 були труднощі у відносинах батьків. За період навчання класний керівник жодного разу не бачила та не розмовляла по телефону з мамою учня. ОСОБА_3 не цікавилася успіхами сина, не виявляла бажання брати участь у шкільному житті сина. Це негативно відображалось на психоемоційному стані дитини. Натомість, батько учня, ОСОБА_2, постійно підтримував зв'язок з класним керівником, активно співпрацював у будь-яких питаннях та реагував на всі прохання і зауваження (а.с.23, Т,1).

Згідно характеристики ОСОБА_4, виданої гімназією № 136 у м. Києві, з 01 вересня 2016 року ОСОБА_4 навчається у гімназії. Учень фізично здоровий та активний. На початок учбового року мав навчальні досягнення нижче середнього рівня. Проте, має добрі задатки та бере активну участь у житті класу. Без проблем влився у колектив і знайшов нових друзів. В родині ОСОБА_4 є труднощі у відносинах батьків. За весь період навчання, класний керівник ОСОБА_4 жодного разу не бачила та не спілкувалася з його мамою. Зі слів учня знає, що він живе тільки з батьком. ОСОБА_3, мати ОСОБА_4, жодного разу не проявила ініціативу та не поцікавилася про успіхи та досягнення свого сина (а.с.24, Т.1).

Згідно довідки Дитячо-юнацької спортивної школи відділу молоді та спорту Броварської міської ради Київської області ОСОБА_4 з 01 вересня 2015 року навчався у відділенні баскетболу (тренер - викладач ОСОБА_8) (а.с.37, Т.1).

Згідно довідки Дніпровського регіонального автоспортивного клубу «Атомтехноспорт» від 28 листопада 2016 року ОСОБА_4 відвідує тренування з автокросу в м. Києві з червня 2016 року (а.с.38, Т.1).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2017 року надано дозвіл на виїзд ОСОБА_4 за межі України до країн Польща, Данія, Швейцарія за програмою організованою адміністрацією гімназії № 136 м. Києва, у супроводі батька ОСОБА_2, і надано дозвіл на виготовлення паспорту ОСОБА_4 для виїзду за кордон (а.с.30, Т.1). Під час розгляду зазначеної справи у суді встановлено, що поїздка не відбулась через не бажання ОСОБА_3 надати дозвіл сину на виїзд за кордон.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1 000 грн., починаючи з 02 грудня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.40, Т.1).

Згідно довідки-розрахунку Броварського МРВ ДВС від 30 червня 2017 року заборгованість по аліментам за грудень 2016 - червень 2017 року становить 6 967 грн., сплачено 0,00 грн. (а.с.44, Т.1).

Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав № 7332/41/3/103 від 22 серпня 2017 року орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини (а.с.50-51).

Згідно заповіту від 05 жовтня 2017 року, витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі ОСОБА_3 зробила відповідальне розпорядження на випадок своє смерті, за яким заповідала все належне їй майно, на яке вона матиме право на момент смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.89, Т.1).

Згідно заповіту від 05 жовтня 2017 року, витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.90, Т.1).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що надані докази свідчать про ухилення відповідача від виховання дитини і про свідоме невиконання нею протягом певного часу батьківських обов'язків по відношенню до сина. Разом з тим, до 14-річного віку дитини відповідач виконувала батьківські обов'язки, дитина не є малолітньою і усунення відповідача від батьківських обов'язків не створило і не створює загрози для життя, розвитку і здоров'я дитини, крайня міра не є необхідною і вимушеною, наявний сімейний конфлікт. У зв'язку з цим, відсутні підстави для застосування до відповідача такої крайньої міри, як позбавлення її батьківських прав. На даний час буде достатнім та доцільним застосування до відповідача проміжного заходу впливу у вигляді попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня

2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 вказує на те, що з січня 2016 року ОСОБА_4 проживає з позивачем та повністю перебуває на його утриманні. Відповідач не спілкується з сином, не приймає участі у його вихованні та розвитку, не цікавиться його життям та здоров'ям, не проявляє жодного бажання зустрітися з сином, не надає матеріальної допомоги на його утримання, тобто ухиляється від виконання батьківських обов'язків.

Під час розгляду справи у суді встановлено, що ОСОБА_3 дійсно не займається вихованням сина ОСОБА_4, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей та навпаки створює перешкоди дитині у відпочинку та доступі до культурних та інших духовних цінностей, які б дитина змогла отримати в межах заходів, що організовувались освітніми закладами, зокрема поїздки за кордон, які не відбулись через безпідставну відмову матері надати відповідний дозвіл. Крім того ОСОБА_3 не виявляє інтересу до внутрішнього світу свого сина та не створює умов для отримання ним освіти.

Так, згідно акту обстеження житлових умов ОСОБА_4, 2002 року народження, проживає разом з батьком ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1. З наявних у матеріалах справи довідок з навчальних закладів, де навчався та навчається дитина, вбачається, що мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3 не цікавилася успіхами сина, не виявляла бажання брати участь у шкільному житті сина. Це негативно відображалось на психоемоційному стані дитини. Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4. У висновку орган опіки та піклування також зазначив, що ОСОБА_3 жодного разу не звернулася до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Це засвідчує, що мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків. Громадянка тричі була запрошена на засідання комісії з питань захисту прав дитини, але жодного разу не з'явилася. Двічі на засіданнях був присутній представник ОСОБА_3, який заперечував проти позбавлення батьківських прав, але будь-яких підтверджень щодо участі матері у вихованні дитини не надав.

Згідно звукозапису судового засідання у суді першої інстанції ОСОБА_4 пояснив, що він не проживає з матір'ю з лютого 2016 року, мати про нього не піклується, не хоче бачити, не цікавиться його навчанням, навіть не знає, які у нього оцінки. Останній раз він бачив маму у квітні 2016 року. У квітні 2016 року він подзвонив мамі запитати чи надасть вона дозвіл на виїзд за кордон, однак, вона сказала, що він з нею по-хамськи розмовляє. Останній раз спілкувався з матір'ю по телефону у травні 2016 року. У листопаді 2016 року вона написала йому повідомлення та привітала з днем народження, що його вкрай засмутило. 05 листопада 2016 року вона передала через свого колегу абонемент на два уроки малювання, а 05 листопада 2017 року батько забрав посилку з нової пошти з цукерками та книжкою. У лютому 2018 року він подзвонив мамі, щоб привіти її з днем народження, однак, не додзвонився. Після цього він написав повідомлення, на що мати відповіла «дякую». Школа, яку він відвідує, відкритого типу і мати могла зайти відвідати його.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не займається вихованням та добровільно не бажає матеріально забезпечувати свого сина, у зв'язку з чим з неї було стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надав достатньо доказів, які вказують на свідоме ухилення ОСОБА_3 від виконання її батьківських обов'язків. Натомість, відповідач не надала жодних доказів, які вказують на те, що вона як мати, піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, виявляє інтерес до його внутрішнього світу.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції прийшов висновку про ухилення відповідача від виконання нею своїх батьківських обов'язків. Суд врахував, що до 14-річного віку дитини відповідач виконувала батьківські обов'язки, дитина не є малолітньою і усунення відповідача від батьківських обов'язків не створило і не створює загрози для життя, розвитку і здоров'я дитини, крайня міра не є необхідною і вимушеною, наявний сімейний конфлікт. Суд прийшов до висновку, що достатнім та доцільним буде застосування до відповідача проміжного заходу впливу у вигляді попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження їхніх вимог та заперечень, врахувавши думку дитини, вважає доведеним ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків відносно сина.

Крім того, з урахуванням конкретних обставин справи, апеляційний суд вважає, що зазначене ухилення є свідомим та умисним, оскільки відповідач не тільки не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, але і своїми діями створює перешкоди в самореалізації дитини, як особистості, перешкоджає доступу дитини до культурних цінностей, а саме блокує можливість виїзду дитини за кордон разом з своїми однолітками в межах програм, що організовуються освітніми закладами.

Так, у 2017 році позивач ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3, зокрема, про надання дозволу на виїзд за кордон та свої вимоги, обґрунтовував у тому числі тим, що в період весняних канікул (березень 2017 року) школою, де навчається син запланована поїздка до Європи за освітньою програмою. З довідки гімназії № 136 м. Києва від 24 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 мав брати участь у Міжнародному освітньому проекті «Пізнаємо Європу разом -2017» за програмою «Польща-Німеччина-Данія-Швейцарія-Польща». Даний захід організовано адміністрацією гімназії.

Однак, ОСОБА_3 не надала згоди на поїздку сина за кордон за програмою, організованою освітнім закладом.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 в цій частині задоволено та надано дозвіл на виїзд за межі України дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, - до країн Польща-Німеччина-Данія-Швейцарія в період з 25 березня по 01 квітня 2017 року за програмою, організованою адміністрацією гімназії № 136 м. Києва, у супроводі ОСОБА_2 або іншої уповноваженої ним особи, без згоди матері ОСОБА_3.

Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено протиправність дій ОСОБА_3, які полягали в безпідставній відмові надати своєму сину дозвіл на поїздку з однолітками за кордон.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, як крайній захід впливу, є необхідним та цілком буде відповідати інтересам дитини.

У зв'язку з викладеним, апеляційний суд також вважає, що застосування проміжного заходу впливу у вигляді попередження про необхідність змінити ставлення до дитини, що передбачено пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» не буде ефективним та достатнім в даному випадку, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позовна вимога батька дитини ОСОБА_2 про позбавлення батьківськи прав розглядається судом протягом року. За вказаний період відповідач не надала суду жодного доказу, який би підтверджував зміну її ставлення до дитини, її виховання, поновлення здійснення спілкування з дитиною та піклування про неї.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо достатності та доцільності застосування до відповідача проміжного заходу впливу у вигляді попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір на загальну суму 1 660 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та прийняття постанови про задоволення позову, сплачені ним судові витрати підлягають стягненню на його користь з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_4, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області, зареєстрована - АДРЕСА_2 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_5, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області, зареєстрована - АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, зареєстрований - АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 1 660 (одна тисяча шістсот шістдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.