Справа № 331/4265/18
Провадження № 2/331/1254/18
22 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запорожжя у складі:
головуючого судді Антоненка М.В.,
при секретарі Андрієнко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення,-
Позивач ОСОБА_1 установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради в інтересах ОСОБА_2 звернулався до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення.
Просить суд визнати недійсною довіреність, посвідчену ОСОБА_4 приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 27.11.2014 року за р.№ 5314. видану ОСОБА_2 на імя ОСОБА_7.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений ОСОБА_8, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 05.12.2014 року за р.№ 830. укладений між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_9.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 05.03.2015 року за р.№ 121 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.
Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 16.10.2018 року на 11 год. 00 хв.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду на 22.11.2018 року на 09 год. 30 хв.
У судове засідання представник позивача ОСОБА_10 не з'явилася. Подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.
Треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, у судове засідання не з'явивились, про причину неявки суд не повідомили.
Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача та третіх осіб, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
У зв'язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК У країни фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Суд, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на лікуванні у КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з 31.01.2015 перебуває ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка находиться під наглядом лікаря-психіатра з 2010 року з діагнозом: «Шизофренія», є інвалідом II групи.
31.01.2015 року доставлена в приймальне відділення КУ "Обласна клінічна психіатрична лікарня" ЗОР спеціалізованою бригадою швидкої допомоги у супроводі «так названого брата» ОСОБА_11 у зв'язку з погіршенням психічного стану, стала замкнутою, усамітнюється, перестала готувати їжу, прати, ходити в магазин (мешкала самостійно), появилась конфліктність, висловлювала маячні ідеї, що її обкрадають. При госпіталізації дала згоду, що підтверджується її особистим підписом в медичній документації.
У березні 2015 року брат ОСОБА_11 звернувся до закладу із заявою щодо влаштування ОСОБА_2 до будинку-інтернату, у зв'язку з чим 13.03.2015 року оглянута лікарсько-консультативною комісією. Під час огляду комісією ОСОБА_2 від влаштування до будинку-інтернату категорично відмовилась та продовжила лікування в умовах психіатричного закладу. На проведеному лікуванні психічний стан стабілізувався і ОСОБА_2 планувалась на виписку. Персонал відділення неодноразово телефонував брату, а також направив листа стосовно виписки ОСОБА_2, але відповіді не отримав.
За весь час перебування в закладі брат не відвідував ОСОБА_2. Також до закладу надійшла інформація що квартира, в якій мешкала пацієнтка ОСОБА_12, вже їй не належить, про що адміністрацією КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР було повідомлено Запорізьку місцеву прокуратуру № 1 та Жовтневий районний відділ Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області. Внаслідок даної інформації в органах поліції було відкрито кримінальне провадження щодо шахрайських дій відносно заволодіння житла ОСОБА_2
10.11.2016 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя визнав ОСОБА_2 недієздатною, поклав функції опікуна на КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР тимчасово, на час перебування її в закладі. На підставі п. 4 Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 в Комунарський районний суд м. Запоріжжя подана заява щодо винесення рішення про госпіталізацію пацієнтки в примусовому порядку. 15.11.2016 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя вирішив госпіталізувати у примусовому порядку ОСОБА_2
На теперішній час громадянка ОСОБА_2 активного лікування в умовах психіатричного закладу не потребує, але враховуючи відсутність житла, виписати її із лікарні не є можливим.
Так, у 2016 році, на адресу КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР, надійшла ухвала Жовтневого районного суду м.Запоріжжя про витребування доказів по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання таким, що втратив право користування житлом.
15.12.2014 року між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_4 приватним нотаріусом Мілетопольського міського нотаріального округу Запорізької області 27.11.2014 року за р.№ 5314 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
05.03.2015 року спірна квартира була продана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 522 від 26.08.2015 року «ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 виявляє ознаки психічного розладу у формі параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу, змішаний тип дефекту. Внаслідок чого в момент вчинення нотаріальної дії (підписання довіреності від 27.11.2014) ОСОБА_2 не могла давати раду своїм діям та керувати ними.
Відповідно до вироку Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 25.06.2018 року по справі № 331/1066/18, судом встановлено, що довіреність на ім*я ОСОБА_7 посвідчена ОСОБА_4 приватним нотаріусом Мілетопольського міського нотаріального округу Запорізької області 27.11.2014 року за р.№ 5314 від імені ОСОБА_2 підписала інша особа.
Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Згідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Частина 1 ст. 245 ЦК України вказує на те, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Частинами 1, 3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.
Таким чином зі змісту зазначених правових норм вбачається, що довіреність є одностороннім правочином.
Частина 5 ст. 202 ЦК України передбачає, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 225 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а саме:
1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
2. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.
П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить вказівку на те, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
На підставі вимог ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обовязки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Таким чином, довіреність є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України.
На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст. 219, частина перша ст. 220, частина перша ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.»
На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.
Згідно ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем є особа, яка придбала майно в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав та не міг знати. Можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить, зокрема, як від умов вибуття майна від законного власника, так і від умов набуття майна таким набувачем.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Положення ст. 319 ЦК України передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно п. 37 Постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, з урахуванням положень ч. 1 cт. 15 та cт. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а такому разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1,2 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як вказує ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Оцінюючи надані позивачем належні та допустимі докази, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 16, 202, 215, 225, 236, 237, 244, 245, 316-319, 388 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення задовольнити.
Визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4 від 27.11.2014 року за р.№ 5314. видану ОСОБА_2 на імя ОСОБА_7.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 05.12.2014 року за р.№ 830. укладений між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_9.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 05.03.2015 року за р.№ 121 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1
Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до ті. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу. ХШ «Перехідні Положення» ЦГІК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя: М.В. Антоненко