Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 646/7017/14-ц

провадження № 61-12457св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., ОСОБА_2,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: прокуратура Харківської області, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області, Державна казначейська служба України,

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Вовчанський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діють ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. С., Кіся П. В., Шаповал Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до прокуратури Харківської області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області, Державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Вовчанський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області, про стягнення на підставі статей 1174, 1176 ЦК України на її користь з держави за рахунок коштів державного бюджету відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників правоохоронних органів в особі слідчого прокуратури Вовчанського району Харківської області ОСОБА_4, начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України у Харківській області ОСОБА_5, заступника начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_6 і оперуповноваженого карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_7 в розмірі 3 000 000 грн.

Позов мотивований тим, що 17 серпня 2003 року безвісти зник її син ОСОБА_10, який мешкав у м. Харкові. Лише у грудні 2003 року після неодноразових звернень та скарг позивача до різних інстанцій прокуратура Харківської області порушила кримінальну справу за фактом умисного вбивства ОСОБА_10 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України.

Під час проведення досудового слідства у вказаній кримінальній справі слідчі Генеральної прокуратури України виявили факт вчинення вищевказаними працівниками правоохоронних органів тяжкого злочину, передбаченого частиною третьою статті 364 КК України.

Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_4 за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 364 КК України, стосовно ОСОБА_5 - за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 364 КК Українии, стосовно ОСОБА_6 - за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 364, частиною першою статті 396 КК України, стосовно ОСОБА_7 - за частиною другою статті 28, частиною першою статті 396 КК України. Щодо обвинувачення ОСОБА_4 за частиною другою статті 366, частиною першою статті 396 КК України, ОСОБА_5 - за частиною першою статті 396 КК України, ОСОБА_7 - за частиною першою статті 396 КК України кримінальна справа була судом закрита на підставі статті 49 КК України. Після скасування 28 серпня 2012 року апеляційним судом Полтавської області вказаного вироку суду першої інстанції та нового тривалого розгляду кримінальної справи провадження у ній було закрито постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2013 року на підставі статті 49 КК України у зв'язку із закінченням 10-річного строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2014 року апеляційну скаргу позивача на постанову суду від 25 жовтня 2013 року було відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, залишилося невирішеним питання про відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди, завданої незаконними діями вказаних працівників правоохоронних органів.

Моральна шкода полягає у перенесених нею тяжких і тривалих душевних стражданнях, пов'язаних з тим, що указані посадові особи, всупереч своїм обов'язкам, за допомогою цинічних дій з тілом її сина приховали факт вчинення особливо тяжкого злочину щодо нього. Внаслідок цього понад 6 років їй була невідома доля сина, що завдавало постійні нестерпні переживання, змінило увесь уклад життя, метою якого стало відшукати її єдиного сина. Коли ж вона дізналася, що ці особи відірвали від тіла її померлого сина голову і знайти її для поховання неможливо, це ще тяжче вплинуло на моральний стан. Чоловік позивача, ОСОБА_12, який є батьком їх сина ОСОБА_10, також відчував у зв'язку з цими обставинами тяжкі душевні переживання, які підірвали його здоров'я та він ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що ще більше посилило її душевні страждання. Вказану моральну шкоду позивач оцінює у 3 000 000 грн, яка підлягає стягненню з держави, оскільки особи, які її завдали були службовими особами правоохоронних органів і під час виконання своїх службових обов'язків виконували функції представників влади.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету грошові кошти у сумі 3 000 000 грн шляхом перерахування з відповідного рахунка державного бюджету, який відкритий на ім'я Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану незаконними діями працівників правоохоронних органів, а саме в особі слідчого прокуратури Вовчанського району Харківської області ОСОБА_4, начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5, заступника начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_6, оперуповноваженого відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_7

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати за проведення експертизи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем неправомірних дій працівників правоохоронних органів, вчинених ними під час виконання службового обов'язку, внаслідок яких ОСОБА_3 було заподіяно тривалих і суттєвих моральних страждань, а також з того, що відповідальність за спричинення позивачу моральної шкоди протиправними діями працівників правоохоронних органів покладається на державу.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року та додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року доповнено резолютивну частину рішення апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року таким абзацом: «Компенсувати прокуратурі Харківської області за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що районний суд дійшов помилкового висновку про відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди за рахунок держави, оскільки неправильно застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та частину першу статті 1176 ЦК України.

У лютому 2017 року до суду надійшла касаційна скарга представників ОСОБА_3, у якій вони, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року та додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду не містить мотивів скасування рішення районного суду, крім посилання на неправильне застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», які суд першої інстанції не застосовував, а тому є таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального законодавства.

У квітні 2017 року прокуратура Харківської області подала заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а тому касаційну скаргу слід відхилити.

Також у квітні 2017 року Державна казначейська служба України подала заперечення на касаційну скаргу, у якому просила рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

У травні 2017 року від Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому воно просить задовольнити касаційну скаргу, подану представниками ОСОБА_3, оскільки рішення апеляційного суду не містить мотивів скасування рішення суду першої інстанції, і районний суд правильно визначився із нормою матеріального права, яка підлягала до застосування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року справу № 646/7017/14-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 646/7017/14-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що у вересні 2003 року позивач звернулася до прокурора м. Харкова та начальника УМВС України в Харківській області із заявами щодо зникнення 17 серпня 2003 року її сина ОСОБА_10 та можливої причетності до його зникнення ОСОБА_13

19 грудня 2003 року за фактом умисного вбивства ОСОБА_10 було порушено кримінальну справу за частиною першою статті 115 КК України.

Після цього протягом 2004 - 2009 років позивач неодноразово зверталася до органів прокуратури зі скаргами на неналежну якість розслідування кримінальної справи за фактом вбивства її сина. На ці звернення органи прокуратури надавали відповіді про стан розслідування кримінальної справи, під час якого не було встановлено причетність ОСОБА_13 до злочину, а також не отримано результатів зі встановлення місцезнаходження тіла ОСОБА_10

У 2005 році орган досудового розслідування повідомив позивачу про виявлення 23 вересня 2003 року у лісосмузі поблизу м. Вовчанська трупа невідомого чоловіка без голови, а також про те, що його особу встановити не вдалося.

11 червня 2007 року кримінальну справу прийняла до провадження Генеральна прокуратура України.

01 листопада 2008 року слідчий Генеральної прокуратури України порушив кримінальну справу стосовно ОСОБА_13 за частиною першою статті 115 КК України за фактом вбивства ОСОБА_10, а в січні 2009 року Генеральна прокуратура України повідомила позивача про призначення судово-медичної експертизи методом ДНК-аналізу з метою ідентифікації трупа, виявленого 23 вересня 2003 року у Вовчанському районі Харківської області, та встановлення належності його ОСОБА_10

18 лютого 2010 року прокурор Генеральної прокуратури України порушив кримінальну справу № 49-2909 за фактом зловживання службовим становищем службовими особами прокуратури Вовчанського району Харківської області та Вовчанського РВ ГУ МВС України в Харківській області за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 364 КК України, у зв'язку з тим, що під час розслідування кримінальної справи № 18030208 стосовно ОСОБА_13 за фактом вбивства ОСОБА_10 за частиною першою статті 115 КК України прокурор встановив, що працівники прокуратури Вовчанського району Харківської області та Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, які брали участь в огляді місця події в лісосмузі, де було виявлено труп невстановленого чоловіка, діючи за попередньою змовою, з метою приховування особливо тяжкого злочину - умисного вбивства та фальсифікації матеріалів дослідчої перевірки - відчленували від трупа голову та викинули її в одну з водойм м. Вовчанська. На час порушення кримінальної справи № 49-2909 було встановлено, що зазначений труп чоловіка належить ОСОБА_10

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2012 року у вказаній вище кримінальній справі було визнано винними та засуджено: ОСОБА_4 - за частиною третьою статті 364 КК України до 8 років позбавлення волі; ОСОБА_5 - за частиною третьою статті 364 КК України до 7 років позбавлення волі; ОСОБА_7 - за частиною третьою статті 364 КК України до 6 років позбавлення волі; ОСОБА_6 - за частиною третьою статті 364, частиною першою статті 396 КК України до 6 років позбавлення волі.

За результатами апеляційного перегляду зазначений вирок скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення вищевказаних злочинів та закрито провадження у справі на підставі статті 49 КК України, а саме у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину.

Згідно із постановою вказані особи скоїли тяжкий злочин, шляхом зловживання владою з використанням її всупереч інтересам служби та спричинили шкоду охоронюваним законом правам матері ОСОБА_10 - ОСОБА_3

Згідно з висновком № 812 судово-психологічної експертизи від 29 лютого 2016 року незаконні дії посадових осіб правоохоронних органів в особі слідчого прокуратури Вовчанського району Харківської області ОСОБА_4, начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5, заступника начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_6 та оперуповноваженого карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_7, цинічна наруга над тілом сина та фальсифікація доказів вплинули на особистість ОСОБА_3 як суттєвий психотравмуючий фактор та завдали моральних страждань, які, з огляду на інтенсивність, тривалість, тотальність та ступінь деструктивного впливу на її життєдіяльність, є суттєвими.

Вплив указаних обставин на ОСОБА_3 зумовив виникнення в неї тривалих, інтенсивних негативних переживань невиправної довічної втрати, горя, порушення життєвих перспектив, погіршення стану здоров'я, стійке порушення психічного та фізичного благополуччя в основних сферах життя, незворотні негативні зміни у її життєдіяльності. Зазначене суттєва змінило характер соціального функціонування ОСОБА_3, що, з огляду на похилий вік, вимагало й вимагає до даного часу від неї надлишкових особистих зусиль для підтримки своїх психофізіологічних ресурсів та пристосування до порушеного змісту життя.

Орієнтовний розмір відшкодування моральної шкоди, на момент виконання даного дослідження, завданої ОСОБА_3 незаконними діями ОСОБА_4, дорівнює 576 мінімальним заробітним платам (або у грошовому еквіваленті на момент виконання даної судово-психологічної експертизи у розмірі 793 728 грн.); орієнтовний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 незаконними діями ОСОБА_5, дорівнює 576 мінімальним заробітним платам (або у грошовому еквіваленті на момент виконання даної судово-психологічної експертизи у розмірі 793 728 грн.); орієнтовний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 незаконними діями ОСОБА_7, дорівнює 576 мінімальним заробітним платам (або у грошовому еквіваленті на момент виконання даної судово-психологічної експертизи у розмірі 793 728 грн.); орієнтовний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 незаконними діями ОСОБА_6, дорівнює 432 мінімальним заробітним платам (або у грошовому. еквіваленті на момент виконання даної судово-психологічної експертизи у розмірі 595 296 грн).

Таким чином суди встановили, що протиправними діями слідчого прокуратури Вовчанського району Харківської області ОСОБА_4, начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5, заступника начальника відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_6, оперуповноваженого відділу карного розшуку Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_7 під час виконання ними службових обов'язків позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, у зв'язку з фальсифікацією та приховуванням доказів у кримінальній справі за фактом вбивства її сина та через цинічну наругу цих працівників правоохоронних органів над його тілом.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вказала, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтею 1174 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування вказаної норми закону в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Приймаючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини сторін та дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з держави України на користь позивача відшкодування моральної шкоди заподіяної працівниками правоохоронних органів, вчинених ними під час виконання службового обов'язку.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Враховуючи, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо встановлення розміру грошової компенсації за спричинення позивачу моральної шкоди неправомірними діями працівників правоохоронних органів на рівні визначеному експертом.

Висновки апеляційного суду про неправильне застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» помилкові, оскільки суд першої інстанції не застосовував зазначений закон, який на спірні правовідносини не поширюється.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діють ОСОБА_8 та ОСОБА_9, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року скасувати.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року та додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2016 року залишити в силі.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення апеляційного суду втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. І. Крат

В. П. Курило