Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 760/14479/13-ц

провадження № 61-1715ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року у складі судді Лазаренко В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

(далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 08 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 55 000, 00 дол. США з кінцевим терміном повернення 08 лютого 2014 року. З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного зобов'язання між банком й ОСОБА_4 08 лютого 2007 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася перед позивачем відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі.

12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило позивачу право вимоги за кредитним договором від 08 лютого 2007 року № 0 та право забезпечення за договором поруки від 08 лютого 2007 року № 95080.

Усупереч умовам зазначеного договору про надання кредиту ОСОБА_3 не здійснювала внесення своєчасних платежів у повному обсязі для сплати суми заборгованості за кредитом та процентами, у зв'язку з чим станом на 19 жовтня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 56 341, 36 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 19 жовтня 2012 року еквівалентно 450 336, 49 грн.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовував свої вимоги нормами статей 509, 512, 525, 526, 530, 543, 554, 638, 1054, 1077 ЦК України, просив суд солідарно стягнути з відповідачів зазначену заборгованість.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року позов задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 56 341, 36 дол. США, що за курсом НБУ станом на 19 жовтня 2012 року еквівалентно 450 336, 49 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконала та з урахуванням відступлення права вимоги за договором факторингу право вимоги за зобов'язанням позичальника належить ТОВ «Кей-Колект», а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив з того, що з наданих позивачем копій документів неможливо встановити, що до нього перейшло від банку право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2007 року № 0 та за договором поруки від 08 лютого 2007 року № 95080, оскільки у наданих документах відсутні відомості про номера та дати укладання договорів, прізвища боржників та суми виданого й непогашеного кредиту. Крім того, не надано доказів, що ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» або банк змінив назву чи організаційно-правову форму.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що позивач на підтвердження переходу до нього права вимоги надав копію договору про відступлення права вимоги та витяг з додатку 1, що стосується конкретного боржника та акт приймання-передачі прав вимоги, у свою чергу, відповідач не надав доказів на підтвердження своїх доводів, що відступлення права вимоги не відбулось. Апеляційний суд було зобов'язано перевірити правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості та з урахуванням встановлених обставин вирішити спір по суті.

За результатами нового розгляду справи ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року заочне рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд повно і всебічно дослідив відносини між сторонами, справу судом першої інстанції розглянуто на підставі встановлених фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та належних доказів.

ОСОБА_3 у вересні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій, стягуючи відсотки за користування кредитними коштами, не звернули увагу на те, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутня ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, тому позивач не вправі нараховувати проценти та отримувати їх від відповідача. Заявник також зазначила, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним було видані кредитні кошти.Крім того, суд необґрунтовано задовольнив позов ТОВ «Кей-Колект» за відсутності доказів про перехід до нього права вимоги від АКІБ «УкрСиббанк» за кредитним договором; зазначила, що суд стягнув заборгованість за процентами, виходячи із ставки у 25, 60 %, що не передбачено у підпункті 1.3.1. кредитного договору, в якому визначено процентну ставку в розмірі 12, 80 %. Позивач не надав допустимих доказів про зміну розміру відсотків в порядку, передбаченому пунктом 1.3.1 та пункту 9.2 кредитного договору. На переконання заявника, під час розгляду справи судом в апеляційному порядку необґрунтовано прийнято подані позивачем докази, що не були предметом дослідження під час розгляду позову судом першої інстанції, при цьому позивачем не наведено поважних причин, що завадили наданню таких доказів до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник просить застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення кредиту та процентів, оскільки вона заявляла про застосування позовної давності в апеляційному суді.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 08 листопада 2017 року справу за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ПАТ «УкрСиббанк», про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 15 січня 2017 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо обґрунтування підстав позову.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язався надати, а позичальник прийняти, належним чином використати й повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 55 000, 00 дол. США не пізніше 08 лютого 2014 року, сплатити проценти, комісію в порядку і на умовах, визначених кредитним договором.

У забезпечення виконання умов кредитного договору укладено договір поруки від 08 лютого 2007 року, за умовами якого ОСОБА_4 поручилася перед банком відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_3 за кредитним договором.

Згідно з пунктом 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 08 лютого 2014 року, якщо інший термін не встановлений додатковою угодою сторін, або до зазначеного банком терміну (достроково) відповідно до умов та на підставі цього договору.

У пункті 1.3.1 кредитного договору сторони погодили, що за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12, 80 % річних. За закінченням цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду на умовах, визначених договором.

Відповідно до пункту 5.5 кредитного договору, у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій, строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 договору.

АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту виконав в повному обсязі.

ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору щодо повернення кредиту у встановлені терміни, сплати процентів за користування кредитом, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку станом 19 жовтня 2012 року склала 56 341, 36 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 450 336, 49 грн.

У статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

За правилом статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Враховуючи те, що позичальник умови кредитного договору щодо повернення кредиту не виконувала, то правомірною є вимога кредитора про стягнення заборгованості за кредитом, що виникла внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Згідно із договором факторингу від 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило належне йому право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та право забезпечення за договором поруки

ТОВ «Кей-Колект». Із умов договору про відступлення прав вимоги випливає, що кредитний портфель складають кредитні договори, перелік яких визначено в реєстрі позичальників.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Позивач на підтвердження зазначених обставин надав копію договору та витяг з додатку 1, що стосується конкретного боржника, та акт приймання-передачі прав вимоги. Відповідач цього не заперечив, не надавши доказів на підтвердження своїх доводів, що відступлення права вимоги за договором факторингу не відбулося.

Доводи касаційної скарги в цій частині відхиляються за недоведеністю та необґрунтованістю.

Також Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на те, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутня ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому позивач не має права нараховувати проценти та отримувати від відповідача проценти, оскільки згідно з розпорядженням Департаменту реєстрації, ліцензування та дозвільних процедур Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 08 грудня 2011 року ТОВ «Кей-Колект» внесено до Державного реєстру фінансових установ як таку, що може надавати фінансові послуги з факторингу.

Суд визнає необґрунтованими доводи ОСОБА_3 про те, що вона на підставі статті 517 ЦК України має право не виконувати свої зобов'язання перед юридичною особою, яка не надала документів, що підтверджують перехід прав кредитора за кредитним договором, оскільки відповідно до договору факторингу 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив належне йому право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 08 лютого 2007 року та право забезпечення за договором поруки від 08 лютого 2007 року на користь ТОВ «Кей-Колект», що включає в себе, у тому числі, повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_3 про неправильність розрахунку позивача щодо нарахування процентів за підвищеною ставкою, оскільки таке право банку передбачено у пункті 9.2 укладеного з нею договору в разі неналежного виконання умов договору позичальником за процедурою попереднього повідомлення позичальника, яка банком дотримана шляхом направлення засобами поштового зв'язку листа від 22 лютого 2008 року № 194313 із повідомленням про підвищення удвічі процентної ставки у зв'язку із простроченням боргу.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано прийняв надані позивачем докази по справі, які не досліджувались судом першої інстанції, оскільки позивачем не зазначено поважних причин, що завадили поданню таких доказів до суду першої інстанції. За правилом частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, при цьому поважність цих причин оцінюється апеляційним судом за власним переконанням. В цьому висновку Суд враховує, що отримання таких доказів було зумовлене, зокрема, виконанням вказівок суду касаційної інстанції під час попереднього розгляду справи.

Щодо застосування позовної давності.

Під час апеляційного розгляду представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано до апеляційного суду заяву про застосування позовної давності, у обґрунтування якої зазначено, що суд першої інстанції не повідомляв відповідача про розгляд справи, що позбавило її можливості заявити про застосування позовної давності до ухвалення у справі заочного рішення. Позичальник не виконувала свого обов'язку зі сплати кредиту, починаючи з квітня 2009 року, з позовом про стягнення заборгованості ТОВ «Кей-Колект» звернулось у 2013 році, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності.

Апеляційний суд під час перегляду справи в апеляційному порядку застосував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, та зазначив, що не приймає заяву ОСОБА_3 про застосування позовної давності до нарахованої заборгованості за кредитом та відсотками, оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, а нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються.

Верховний Суд погоджується із зазначеним висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 ВеликаПалата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, зазначивши, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Одночасно у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 48 зазначеного Закону у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція,

25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ВеликаПалата Верховного Суду вважала, що (за наведених у розглядуваній нею цивільній справі) рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій у справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Згідно з матеріалами справа розглядалась судами неодноразово.

Позовна заява ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості прийнята судом як зустрічний позов до спільного розгляду разом із первісним позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект» про визнання кредитного договору недійсним.

У подальшому за заявою представника ОСОБА_3 її позов ухвалою суду від 19 березня 2013 року залишено без розгляду.

Таким чином в подальшому судами розглядався виключно позов

ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Оскаржуване заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року є повторним заочним, оскільки у цій справі попередньо ухвалювалось заочне рішення від 06 серпня 2013 року, яке за зверненням ОСОБА_3 ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2014 року скасовувалось і справа призначалась до розгляду в загальному порядку.

У своїй позовній заяві до ТОВ «Кей-Колект» про визнання кредитного договору недійсним, у заяві про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 06 серпня 2013 року та у заяві про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року, яке є предметом перегляду касаційним судом, ОСОБА_3 особисто чи через свого представника не заявляла про застосування наслідків пропуску ТОВ «Кей-Колект» позовної давності.

Таким чином, ОСОБА_3, будучи обізнаною про існування в суді спору про стягнення з неї кредитної заборгованості, всупереч вимогам частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року не подала до суду заяву про застосування позовної давності. У своїй касаційній скарзі ОСОБА_3 не навела обставин, які б вказували на те, що їй стало відомо про пропуск банком позовної давності лише на стадії апеляційного провадження. Також не навела обґрунтування наявності неподоланних перешкод у поданні заяви про застосування позовної давності до моменту ухвалення судом у справі повторного заочного рішення від 25 грудня 2014 року.

При цьому помилковою є позиція апеляційного суду, що у випадку коли під час заочного розгляду справи відповідач не подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, то ця заява не може вирішуватись апеляційним судом, хоча наведений висновок не впливає на правильність вирішення справи судами.

Згідно із частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд, з урахуванням правозастосовчого характеру висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18, не встановив підстав застосувати позовну давність, про яку заявлено під час апеляційного розгляду справи, оскільки відсутні підстави стверджувати, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 мала нерівні із позивачем можливості щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, що перешкодило їй подати до суду першої інстанції заяву про застування позовної давності.

На переконання Верховного Суду, забезпечення дотримання меж реалізації сторонами їх процесуальних прав та обов'язків не призведе до порушення принципу рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права, а сприятиме забезпеченню добросовісного використання сторонами наданими їм законом правами та обов'язками.

Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» від 07 липня 1989 року).

Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Доводи скаржника про те, що в матеріалах справи відсутні докази видачі банком позичальнику кредитних коштів, спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснено судами попередніх інстанцій та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик