Справа № 758/6092/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

21 серпня 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді В.В. Гребенюка

за участю секретаря О.І. Борисенко

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач) про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, в якому вказала, що вона у шлюбі з відповідачем ніколи не перебувала. Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства, виданого повторно 19.08.2015 року Петровським відділом РАЦС управління РАЦС Москви, відповідач був визнаний батьком дитини -ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено відповідний запис до акту про встановлення батьківства № 395 від 16.07.2009 року.

Посилаючись на те, що угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто, до того ж відповідач декілька разів намагався викрасти спільну дитину, а також на те, що дитина проживає разом із матір'ю і перебуває на її одноособовому утриманні, а батько добровільно не сплачує аліментів на утримання дитини, позивач просить суд стягнути аліментів на утримання дитини у розмірі 930 грн. щомісячно, виходячи з норм п. 2 ч. 2 ст. 182 СК України.

Представник позивача подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції до російської федерації, від отримання якої відмовився двічі, відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив.

Третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства, виданого повторно 19.08.2015 року Петровським відділом РАЦС управління РАЦС Москви, відповідач визнаний батьком дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено відповідний запис до акту про встановлення батьківства № 395 від 16.07.2009 року. (а.с. 11, 14). Дитина перебуває на утриманні позивача, відвідує курси масажу, спортивний клуб, міжнародний ліцей «Гранд» та різні розвиваючі гуртки.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.

При вирішенні питання про стягнення аліментів суд враховує, що розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» становить 1944,00 грн., а відтак, з огляду на обов'язок утримання дитини покладений на батьків, зазначений позивачем розмір аліментів, суд вважає справедливим.

Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання дитини, то суд вважає за необхідне відмітити наступне.

Відповідно до Довідки про реєстрацію особи громадянином України № 5711 від 22.11.2017 року ОСОБА_4 з 22.11.2017 року є громадянкою України (а.с. 12).

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За частиною третьою статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач одноособово утримує дитину, піклується про неї належним чином, забезпечує її житлом, харчуванням, освітою тощо, а відповідач самоусунувся від виконання вказаних обов'язків, тому позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю підлягають задоволенню, що буде відповідати інтересам дитини.

Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст. 7, 150, 161, 180-184, 192 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1,) за адресою - АДРЕСА_1;

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце проживання та реєстрації: російська федерація, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі в розмірі 930 грн. щомісячно, починаючи з 14.05.2018 року та до досягнення дитиною повноліття.;

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце проживання та реєстрації: російська федерація, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.;

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Подільський районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя В.В. Гребенюк