Постанова

Іменем України

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 756/4320/17

провадження № 61-37011 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

представник відповідача - Шелепа Анастасія Сергіївна,

третя особа - ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року у складі судді Луценко О. М. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», банк), треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, в якому просив: визнати недійсним кредитний договір, укладений 19 липня 2006 року між ним та ПАТ КБ «Надра»; визнати недійсним договір іпотеки від 19 липня 2006 року, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,30 кв. м.; визнати недійсним договір поруки, укладений 19 липня 2006 року між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «Надра» в забезпечення зобов'язань за кредитним договором; зобов'язати банк вирахувати з попередньо отриманих від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 74 707,50 доларів США, суму, що була видана за недійсним договором.

Позов мотивовано тим, що при укладенні кредитного договору було порушено права позивача, як споживача послуг банку, зокрема, не було надано детального розпису сукупної вартості кредиту та інформації щодо реальної ціни договору, чим було введено в оману. Крім того, позивач посилався на те, що умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що призвели до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та погіршення становища споживача, а тому просить визнати його недійсним. Як похідні від кредитного договору, позивач ставив питання про визнання недійсними і договору поруки та договору іпотеки, які укладені в забезпечення виконання зобов'язань за даним договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було наведено належних підстав для визнання недійсними кредитного договору та договір іпотеки та поруки.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення суду апершої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності в діях відповідача умислу щодо введення споживача в оману. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а тому підстави вважати, що укладення договору відбулось під впливом обману, відсутні. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач, підписавши кредитний договір підтвердив свою обізнаність з його умовами.

У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції не було враховано те, що при укладенні кредитного договору відповідачем не було надано детального розпису сукупної вартості кредиту та графіку платежів, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року, чим порушено права позивача, як споживача банківських послуг.

Суди попередніх інстанцій при прийнятті рішень посилались на законодавство про захист прав споживачів, але не застосовували норми, що регулюють дані правовідносини, внаслідок чого дійшли помилкового висновку щодо обізнаності позивача, як позичальника, щодо всіх умов договору з підстав наявності підпису на всіх аркушах договору.

Суди у своїх висновках щодо відсутності порушення прав позивачавнаслідок введення останнього в оману, а також відсутності доказів цієї омани, порушили норми матеріального права.

Застосування судами у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень лише норм ЦК України щодо порядку визнання кредитного договору недійсним без застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів» є порушенням норм матеріального права, а також є підставою для скасування цих рішень та прийняття нового рішення про задоволення позову.

У якості підстав для визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, які не були враховані судами попередніх інстанцій під час вирішення спору позивач посилається на відсутність у кредитному договору детального розпису загальної вартості кредиту, що є порушенням прав споживача; відсутність у кредитному договорі істотної умови договору - його ціни; відсутність у кредитному договорі графіку погашення процентів; порушення принципу справедливості. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання вказаного положення, а також статті 233 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Недійсне основне зобов'язання - кредит отриманий за недійсним кредитним договором - не підлягає забезпеченню (стаття 548 ЦК України), тому недійсними можна вважати й укладені разом з кредитним договором договір поруки від 19 липня 2006 року та договір іпотеки від 19 липня 2006 року.

Крім того, у касаційній скарзі позивач посилається на те, що апеляційний суд порушив принцип рівності сторін, порушив порядок підготовки справи до розгляду, проігнорував надане разом з апеляційною скаргою клопотання про проведення судово-економічної експертизи та витребування документів кредитної справи у банку. Проігнорувавши клопотання про участь у справі позивача, розглянув апеляційну скаргу без виклику сторін.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач не погодився з доводами позивача та просив залишити без змін ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 19 липня 2006 року між позивачем та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 59 500 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,5%.

В забезпечення виконання умов кредитного договору цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Також в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 19 липня 2006 року між банком та ОСОБА_9 укладено договір поруки.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК Українивідповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

При відсутності достатніх даних для визнання умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

В укладеному між сторонами кредитному договорі позивач засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто він при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору. У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов'язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.

Посилання касаційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи судами попередніх інстанцій не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_4 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов'язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач у якості підстав визнання кредитного договору посилався на те, що при його укладенні відповідачем не було надано детального розпису сукупної вартості кредиту та графіку платежів, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, були введені в дію постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, та набрали чинності з 04 червня 2007 року.

Оспорюваний позивачем кредитний договір укладено 19 липня 2006 року, тобто до прийняття та введення в вказаних Правил, у зв'язку з чим їх норми до спірних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ «Доходи і витрати банку» Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255(далі - Правила 255), в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов'язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту, визнаються невід'ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, якщо є ймовірність того, що кредитний договір буде укладено. Якщо строк наданого зобов'язання з кредитування закінчується без надання кредиту, то на кінець строку зобов'язання комісії визнаються комісійними доходами (витратами). Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання; комісії за управління інвестицією тощо.

Під час укладення кредитного договору банк керувався чинними на той час Правилами № 255 та визначив у пункті 1.3.2 Договору плату за управління кредитом в розмірі 0,35% розміру фактичного залишку заборгованості.

Також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав, визначених статтею 230 ЦК України, зокрема, з підстав введення позивача в оману з приводу розміру щомісячного платежу, відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту шляхом нечесної підприємницької практики.

Так, частиною першою статті 230 ЦК Українивизначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки позивачем не доведено умислу відповідача щодо приховування від нього обставин, які мали істотне значення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, визначених статтею 230 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом принципу рівності сторін, порушення порядку підготовки справи до розгляду та розгляд апеляційної скарги без виклику сторін, вбачаються необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки судом дотримано принцип рівності сторін у справі та надано вичерпну оцінку усім доводам апеляційної скарги позивача.

Апеляційним судом дотримано, визначений ЦПК України порядок підготовки справи до розгляду, та у зв'язку з тим, що на момент закінчення підготовчих дій у справі, клопотання про розгляд апеляційної скарги з повідомленням сторін не надходили, апеляційний суд ухвалою від 23 квітня 2018 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення сторін, що відповідає положенням частини п'ятої 279, частини першої статті 368 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про розгляд апеляційної скарги без виклику сторін за наявності клопотання позивача про участь у судовому засіданні спростовуються матеріалами справи, згідно з якими клопотання позивача про участь у судовому засіданні під час апеляційного розгляду надійшло до відповідного суду разом з доповненням до апеляційної скарги 04 травня

2018 року (відправлено поштовим засобом зв'язку 02 травня 2018 року), тобто після закінчення судом підготовчих дій та призначення справи до судового розгляду ухвалою від 23 квітня 2018 року, а також після розгляду апеляційної скарги по суті та прийняття апеляційним судом постанови від 25 квітня

2018 року.

При цьому, позивач був завчасно повідомлений про відкриття апеляційного провадження у справі за його апеляційною скаргою та мав усі процесуальні можливості реалізувати надані йому ЦПК України процесуальні права під час апеляційного розгляду справи у передбачений законом спосіб.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська