Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 175/3500/16

провадження № 61-27931св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року у складі судді

ОСОБА_3 та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просила: встановити факт проживання однією сім'єю з

ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з січня 2002 року до 01 грудня

2006 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_2, що було набуте у період проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2002 року вона знайома з відповідачем ОСОБА_2 З лютого 2002 року по ініціативі ОСОБА_2 вони почали проживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вести спільне домашнє господарство, мали єдиний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась дочка - ОСОБА_4. За час проживання однією сім'єю в 2004 році сторони, за фінансової допомоги батьків позивача, придбали недобудований будинок

№ АДРЕСА_2. Право власності на зазначений будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 З 2004 року по 2009 рік вона з відповідачем спільно вели будівництво і ремонт оселі, спільно облаштовували придбаний будинок. 01 грудня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 офіційно уклали шлюб. Остаточно в спірний будинок вони заселилися у 2009 році. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_5.

Позивач посилається на відсутність добровільного визнання відповідачем факту їх спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2002 року до 01 грудня 2006 року та права позивача на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_2

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 29 травня 2017 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання у період з січня 2002 року по 01 грудня

2006 року однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею право власності на 1/2 частину будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, розташованих

по АДРЕСА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання у період з січня 2002 року по 01 грудня 2006 року мотивоване доведеністю вимоги, оскільки сам відповідач у судовому засіданні визнав факт проживання позивача у своїй квартирі. Місцевий суд урахував покази свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які дали покази щодо особистого життя сторін в частині ведення спільного господарства, бюджету, виховання дітей, тощо.

Відмовляючи в задоволенні вимог у частині визнання за позивачем права власності по 1/2 частині будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка, на 1/2 частину яких позивач просить визнати право власності, набута відповідачем внаслідок приватизації земельних ділянок та одержані із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, а тому є особистою приватною власністю чоловіка, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає.

Місцевий суд також дійшов до висновку про те, що на придбання будинку витрачено не спільні кошти сторін, жодною зі сторін документально не доведено джерело доходу отримання коштів від батьків для придбання та облаштування будинку, а тому суд надав перевагу доводам та наданим письмовим доказам відповідача ОСОБА_2, що є підставою для відмови у задоволенні позову позивачу ОСОБА_1 у частині визнання права власності на будинок.

ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідач ОСОБА_2 з апеляційною скаргою не звертався.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня

2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наприкінці 2003 року відповідач ОСОБА_2 придбав за власні кошти земельну ділянку з будинком, який був побудований ще у 1991 році, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і позивачем не надані суду докази, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Апеляційний суд також погодився з висновком місцевого суду про те, що спірна земельна ділянка є особистою власністю відповідача, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував норми матеріального права при з'ясуванні обставин справи по факту придбання відповідачем земельної ділянки з будинком по АДРЕСА_2 в 2003 році, а саме, не перевірив на відповідність чинного законодавства правовстановлюючі документи ОСОБА_2 в

2003 році при набутті ним права власності на будинок та на земельну ділянку, та дійшов помилкового висновку про набуття відповідачем в

2003 році права власності на земельну ділянку з будинком.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що при вирішенні питань стосовно набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності у спірний період 2003-2004 рокисуд застосував не той нормативний акт, який підлягав застосуванню. Замість застосування ЦК України в редакції

2003 року, Земельного кодексу України, в редакції 2001 року, Порядку реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07 лютого 2002 року за №7/5, якими врегульовано порядок та підстави набуття права власності на будинок і земельну ділянку, суд помилково застосував норми ЦК Української РСР в редакції 1963 року, Закон України «Про власність», Кодекс про шлюб та сім'ю України.

Аргументом касаційної скарги також указано те, що відмовляючи у визнанні права власності на ? частину земельної ділянки, суд не надав жодної правової оцінки правовим режимам земельних ділянок, які були набути у власність відповідачем ОСОБА_2 у 2006 році. Згідно одного державного акту про право власності на земельну ділянку, ОСОБА_2 отримав право власності на земельну ділянку під будинком для будівництва та обслуговування будинку, а по другому - на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Суд не застосував норми статей 120, 121 Земельного кодексу України, що є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції.

Доводи відзиву ОСОБА_2 зводяться до того, що касаційна скарга є необґрунтованою, наведені в ній доводи містять неправдиву інформацію.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд установив, що з лютого 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поселилися в квартирі АДРЕСА_1 та почали проживатиразом однією сім'єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне домашнє господарство, мали єдиний бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_4.

01 грудня 2006 року сторони зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_5.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд допустив суперечності.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, що застосовується із

01 січня 2004 року, при поділі майна між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України встановлено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, яка регулює право спільної сумісної власності подружжя.

Правила статті 74 СК України на спірні правовідносини, що виникли і тривали до 1 січня 2004 року, не поширюються, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім'ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не передбачено.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Суд безспірно встановив, що в період з січня 2002 року по 01 грудня

2006 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та дійшов висновку про встановлення факту спільного проживання сторін у наведений період.

При цьому суд допустив порушення норм матеріального права - статті 74 СК України, оскільки встановлення зазначеного факту можливо лише з часу набрання законної сили Сімейного кодексу України - 01 січня 2004 року.

При вирішення спору суд установив, що рішенням Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 14 жовтня

2004 року Кіровська селищна рада передала ОСОБА_2 в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га по догляду за будинком

по АДРЕСА_2 та 0,15 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 17 січня 2006 року отримав державні акти про право власності на зазначені земельні ділянки, а 24 березня 2006 року отримав свідоцтво про право власності на вказаний будинок (а. с. 49-51).

Встановлюючи факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд вважав доведеним, що недобудовний будинок АДРЕСА_2 відповідач ОСОБА_2 придбав за особисті кошти, що суперечить нормі частини другої статті 74 СК України.

При цьому, суд дійшов висновку, що обставини, зазначені позивачем у позовній заяві з приводу того, що з 2004 року та по 2009 рік сторони спільно вели будівельно-ремонтні роботи будинку, його облаштування тощо, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач у вказаний період часу не працювала. Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження того факту, що її батьки надавали допомогу, яка склала приблизно 30 000 грн.

Суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач власними зусиллями та за особисті кошти облаштовував спірний будинок, у чому йому матеріально допомагала його мати ОСОБА_9, приблизна допомога якої скала 50 000 доларів США.

Проте згідно нормі частини першої статті 60 СК України, яка розташована в главі 8 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судові рішення не містять висновків, якими саме доказами підтверджено факт набуття відповідачем спірного будинку в 2003 році, виходячи з наявного у матеріалах справи державного акта на право власності на землю від 17 січня 2006 року, згідно із яким ОСОБА_2 було передано земельну ділянку площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З наведеного слідує, що при вирішення спору, суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін та прийшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанцій, ухвалюючи судове рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В.М. Сімоненко

І. М. Фаловська