Єдиний унікальний номер 243/1975/18 Номер провадження 22-ц/775/946/2018
Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу №243/1975/18

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків та відшкодування збитків

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року,

(суддя - Хаустова Т.А., рішення ухвалене 12 квітня 2018 у м. Слов'янську Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, відсотків, відшкодування збитків, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 06 листопада 2003 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в розмірі 6100,00 грн., що еквівалентно станом на 06 листопада 2003 року 1100 доларів США.

ОСОБА_2 власноручно написав відповідний договір, та зобов'язувався повернути борг за першою його (позивача) вимогою.

Відповідач не повернув йому отриману суму позики і по теперішній час, що є підставою для застосування наслідків, передбачених ст. 1050 ЦК України.

Вважав, що на момент звернення до суду у рахунок повернення основної суми боргу у розмірі 1100 доларів США на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року загальна сума боргу складає: 6100, 00 грн. + 6911,36 грн. = 13011,36 грн, де 6100,00 грн - основна сума боргу, у розмірі 1100 доларів США, 6911,36 грн. - загальна сума інфляції, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду, Донецької області від 23 березня 2017 року.

Розмір і порядок одержання процентів, позикодавцем, в договорі позики, від 06 листопада 2003 року, не зазначено.

Вважав, що відповідно до приписів статті 625 ЦК України на його користь з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню три відсотка річних від простроченої суми за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 р., яка складає 422,86 грн., виходячи із розрахунку: ( 3, 25 % х 13 011,36 грн. ).

На підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року утворилась заборгованість за відсотками за користування сумою позики у розмірі 5214,44 грн., сплачений судовий збір в сумі 160,24 грн. за період часу з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року у загальному розмірі 5374,68 грн., а з урахуванням індексу інфляції на 01.01.2018 року - 9 842,94 грн.

На підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року утворилась заборгованість за відсотками за користування сумою позики у розмірі 3180,49 грн., три проценти річних у розмірі 549,50 грн., сплачений судовий збір в сумі 234,40 грн. за період часу з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у загальному розмірі 3964,39 грн., а з урахуванням індексу інфляції на 01січня 2018 року - 4543, 19 грн.

Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за весь час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року складає 1857, 66 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця.

Згідно умов договору позики від 06 листопада 2003 року сума позики становить 6100 грн., що значно більше п'ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 18 березня 2014 року за договором позики від 06 листопада 2003 року, справа № 2/243/301/2014, № 234/16350/13-ц, його позовні вимоги до ОСОБА_2 були задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на його користь основна сума боргу за договором позики в розмірі 6100 грн. та проценти за час користування позикою з 06 лютого 2004 року по 31 грудня 2013 року в сумі 5214,44 грн., а всього - 11314,44 грн., судові витрати в сумі 160 грн. 24 коп.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року по даній цивільній справі його позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму інфляції за час прострочення 6911,36 грн., три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 549,50 грн. за період з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2016 року, проценти на рівні облікової ставки за час користування позикою з 01 січня 2014 року по 30 листопада 2016 року у розмірі 3180,49 грн., судові витрати у розмірі 234,40 грн.

В той же час, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором або законом.

06 листопада 2003 року між сторонами було укладено в простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого він, як позикодавець передав у власність позичальникові ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6100,00 грн., що станом на 06 листопада 2003 року було еквівалентно 1100 доларів США, які позичальник повинен був повернути за першою вимогою.

Вимогу про повернення суми боргу він пред'явив 01 жовтня 2013 року.

Вважає, що наведене свідчить про те, що в момент укладення договору сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає повернення боргу в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, він намагався уникнути ризику, пов'язаного з можливим падінням курсу української гривні, а відповідач взяв на себе такий ризик.

З огляду на те, що предметом позики, грошового зобов'язання, встановлено еквівалент доларів США, висновок Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, від 23 березня 2017 року про можливість нарахування інфляційних втрат на стягнуту суму коштів, визначену який гривневий еквівалент доларів США, є помилковим.

Вважав, що внаслідок зміни Національним банком України курсу гривні у відношенні до долара США з відповідача ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню курсова різниця.

Враховуючи, що основна сума боргу у розмірі еквіваленту 1100 доларів США, на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду, Донецької області від 23 березня 2017 року, складає: 6100,00 грн. + 6911,36 грн. = 13011,36 грн., а за курсом к долару США станом на 31 грудня 2017 року, встановленим Національним банком України у відношенні до гривні у розмірі 28,0672 грн. за 1 долар, різниця перерахунку в цій частині згідно Закону України і правової позиції, висловленої в постановах Верховного Суду України, підлягає стягненню у розмірі - 17862,56 грн., виходячи з розрахунку: 1. 1100 x 28,0672 = 30873,92 грн. 2). 30873, 92 грн. - 13011,36 грн. = 17862,56 грн., де 1100 - еквівалент суми боргу у доларах США за договором позики від 06 листопада 2003 року; 28,0672 - курс долара США станом на 31 грудня 2017 року, встановлений НБУ по відношенню до гривні; 30873, 92 грн. - еквівалент основної суми боргу у гривні станом на 31грудня 2017 року; 17862,56 грн. - різниця втрати основної суми боргу у гривні станом на 31 грудня 2017 року по відношенню до рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року станом на день ухвалення рішення.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1, користь проценти на рівні облікової ставки НБУ за весь час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 1857, 66 грн.; суму інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року за весь час прострочення з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 4468,26 грн., суму інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 578,80 грн., три проценти річних від простроченої суми позики за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 422, 86 грн., курсову різницю основної суми боргу у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти у розмірі 17862,56 грн., витрати, що пов'язані з явкою до суду, компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 179,28 грн.; втрати на ксерокопію, за подання даної позовної заяви, за попереднім розрахунком у розмірі 154,00 грн., судові витрати у розмірі 695,00 грн.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків, відшкодування збитків задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти на рівні облікової ставки Національного банку України за весь час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у сумі 871,13 грн., три проценти річних від простроченої суми позики за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у сумі 198,54 грн., а всього 1069,67 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 28,90 грн.; стягнуто з ОСОБА_2, судовий збір у розмірі 1,05 грн. до державного бюджету коштів на доходний рахунок 0001 Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку 820019, , одержувач ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за відсутністю підстав.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 23,75 грн. до державного бюджету коштів на доходний рахунок 0001 Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку 820019, , одержувач ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги і крім того стягнути з ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати за подання до суду першої інстанції у розмірі 704.80 грн., документально підтверджені втрати позивача на ксерокопію за подання даної апеляційної скарги, до суду першої інстанції за попереднім розрахунком у розмірі 96.00 грн., документально підтверджені судові витрати за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції у розмірі 775.30 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; суд першої інстанції, встановивши викладені позивачем у позовній заяві обставини та дослідивши в судовому засіданні відповідні докази на їх обґрунтування, прийшов до помилкових висновків стосовно стягнення з відповідача суми боргу, відсотків, відшкодування збитків; апелянт вважає, що крім процентів річних, до наслідків прострочення віднесені й інфляційні витрати, які збільшують суму основного боргу, їх слід розглядати як самостійні негативні наслідки прострочення боржника, а не включати останні до складу збитків (ст..625 ЦК України); правова система України не знає таких джерел цивільного права як судовий прецедент (п.34 ст. 4 ЦК України), тому судове рішення, що набрало чинності, не обов'язкове для суду, який згодом розглядає спір (хоч між тими ж сторонами), який передбачає застосування тих же правових норм, не обов'язкові для суду і висновки в рішенні суду, яким раніше було вирішено аналогічний спір між тими ж сторонами; судами не дотримані вимоги діючого законодавства і не враховано, що при розгляді справ перевіряються доводи заявника в частині застосування статті 533 ЦК України щодо валюти виконання зобов'язання, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті; апелянт вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги стосовно стягнення з ОСОБА_2 курсової різниці прийшов до помилкових висновків, адже закон опосередковано визнає, що учасник правочину на свій розсуд має визначити способи і межі захисту свого цивільного права, якщо позивач пред'являє вимогу про додаткові способи захисту оспорюваного правочину, суд не вправі нав'язувати йому з власної ініціативи рішення, всупереч згаданій домовленості, але ж неврахування такої домовленості має бути обґрунтоване судом посиланням на певні конкретні обставини; норми ч.2 ст. 625 ЦК України мотивовані тим, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, а тому невиконане грошове зобов'язання, на яке ОСОБА_1 просив нарахувати інфляційні втрати, є не зобов'язанням за договором позики, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з цього договору зобов'язанням, встановленим рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року та рішенням від 23 березня 2017 року, яке не виконується; оскільки рішенням суду зазначене зобов'язання визначено у грошовій одиниці - гривні, то у зв'язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин положень цієї норми є безпідставним; крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі №6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом; з моменту набрання законної сили судового рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року основна сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 13 011, 36 грн., а не сума 6 100 грн. позичена ОСОБА_1 за договором позики від 06.11 2013 року, яку застосував суд першої інстанції до розрахунку процентів за користування грошовими коштами та 3% річних від простроченої суми боргу; крім того, суд першої інстанції помилково прийшов до переконання, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми індексу інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року за весь час прострочення з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 4 468,26 грн., а також суми інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 578.80 грн. не підлягають задоволенню, оскільки даний висновок суперечить правовій позиції, висловленій Верховним Судом в постанові від 19 березня 2018 року у справі №718/2080/17-ц; з посиланням на ст.. 133 ЦПК України і, зокрема пункт4 позивач ОСОБА_1 не згоден з висновком суду першої інстанції, що відповідно до глави 7 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, оскільки вважає, що витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 на ксерокопію за подання даної позовної заяви у розмірі 154.00 грн. є витрати, пов'язані саме з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. У ч.3 цієї статті зазначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що по даній справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У ч.13 ст. 7 ЦПК України встановлено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, справа підлягає розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 6100 грн., що еквівалентно станом на 06 листопада 2003 року 1100 доларів США. Строк повернення позики договором не встановлений, договір було оформлено у вигляді розписки.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду у цивільній справі № 243/11903/13-ц від 18 березня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 06 листопада 2003 року стягнуто 11248,18 грн., в тому числі основної суми боргу у розмірі 6100 грн. та проценти за користування позикою за період з 06 лютого 2004 року по 31 грудня 2013 року у розмірі 5148,18 грн. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року заочне Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області змінено в частині визначення розміру процентів від суми позики, їх розмір збільшений до 5214,44 грн. за період з 06 лютого 2004 року по 31 грудня 2013 року.

Також, рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі №243/10378/16-ц від 23 березня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто за договором позики від 06 листопада 2003 року суму інфляції за час прострочення з 01 грудня 2013 по 30 листопада 2016 у розмірі 6911,36 грн, три проценти річних від простроченої суми позики за час прострочення з 01 грудня 2013 по 30 листопада 2016 у розмірі 549,50 грн; проценти за користування позикою за час прострочення з 01 січня 2014 по 30 листопада 2016 у розмірі 3180,49 грн та судові витрати у розмірі 234,40 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1, відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що грошові зобов'язання ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 мають виконуватися у валюті договору позики - у гривні. При цьому судові інстанції виходили з того, що предметом договору позики між сторонами у справі були 6100 грн., а не будь-яка сума у доларах США.

Судом також встановлено, що позичальник ОСОБА_2 свої зобов'язання щодо повернення боргу, зазначеного у розписці не виконує.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 3% річних суд першої інстанції з посиланням на положення ст. 1050, 625, 1048 ЦК України та правову позицію, висловлену в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2129 цс16 виходив з того, що на час звернення з даним позовом до суду, рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 23 березня 2017 року боржником не виконане, раніше з позовними вимогами про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року позивач не звертався, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 198.54 грн.; при цьому суд виходив із простроченої суми боргу за період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року, що складає 6100 грн. і вважав не правильним розрахунок, наданий позивачем із суми 13 011.36 грн., з якиз 6100 грн.-сума основного боргу за договором позики, а 6.911.36 грн. - сума інфляції, яка стягнута рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року;

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 1857,66 грн. та задовольняючи частково зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 процентів від суми позики, які у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України, враховуючи відсутність обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, за яких договір позики вважається безпроцентним, в сумі 871.13 грн.; при цьому при розрахунку цієї суми суд першої інстанції виходив із суми позики в розмірі 6100 грн. і вважав неправильним розрахунок, наданий позивачем із суми позики в розмірі 13 011.36 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 суми індексу інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року за весь час прострочення з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 4468,26 грн. та суми інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 578,80 грн. суд першої інстанції виходив з того, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України дають право позикодавцю щодо отримання боргу від боржника, яке відповідно до розписки становить 6100,00 грн. з урахування встановленого індексу інфляції та 3% річних, але норми ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовується до вже стягнутих за судовими рішеннями відсотків та сум індексу інфляції; при цьому суд вважав належним зазначити щодо інфляційних втрат, які позивач нараховував у своєму розрахунку, виходячи з суми судового збору, який стягнуто з відповідача за рішеннями суду та несплаченого відповідачем - якщо за рішенням суду з боржника стягнуто судовий збір, правова природа цієї заборгованості як судового збору не змінюється, судовий збір не перетворюється на грошове зобов'язання у розумінні ч. 1 ст.509 ЦК України, а отже, відсутні підстави для застосування у такому разі положень ч. 2 ст.625 ЦК України.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про стягнення курсової різниці основної суми боргу у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти у розмірі 17862,56 грн. суд виходив з того, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року, яке набуло законної сили 26 листопада 2014 року та рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року, яке набуло законної сили 23 травня 2017 року встановлено, що грошові зобов'язання ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_4 мають виконуватися у валюті договору позики - у гривні, а не будь-якій іншій іноземній валюті.

Дійшовши до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків за час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 871,13 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 198,54 грн., а всього в сумі 1069,67 грн. суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у процентному співвідношенні до задоволених позовних вимог, який складатиме 28,90 грн.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 в частині компенсації за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять у розмірі 179,28 грн. та відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження і за таких обставин позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів відриву від звичайних занять (відомості про працевлаштування; зайняття підприємницькою діяльністю тощо).

Розглядаючи вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 втрат на ксерокопію, за подання даної позовної заяви, у розмірі 154,00 грн. та відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог суд виходив з того, що визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством; витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 на ксерокопію за подання даної позовної заяви у розмірі 154,00 грн. не є витратами, пов'язаними з розглядом справи, оскільки ці витрати Цивільний процесуальний кодекс України пов'язує саме з розглядом справи судом, а не підготовкою копій документів, які додаються до позовної заяви для учасників справи при подачі позову до суду.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, виходячи з наступного.

Звертаючись у березні 2017 року до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача проценти на рівні облікової ставки НБУ за весь час користування позикою з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 1857, 66 грн., вважаючи, що на момент звернення його до суду у рахунок повернення основної суми боргу у розмірі 1100 доларів США на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року загальна сума боргу складає 6 100.00 грн.+6911.36 грн. =13 011,36 грн., де 6100.00 грн. - основна сума боргу у розмірі 1 100 доларів США, 6 911.36 грн. - загальна сума інфляції, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і яка була стягнута рішенням Слов'янського міьскрайонного суду від 23 березня 2017 року.

Задовольнивши частково в цій частині позовні вимоги, а саме в розмірі 871.13 грн. суд першої інстанції при розрахунку цієї суми обгрунтовано виходив із суми позики в розмірі 6100 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 такі висновки суду першої інстанції не спростовують. Так, частина перша статті 1050 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог про стягнення процентів, регулює обов'язок позичальника сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти рчних від простроченої суми. Право позикодавця на одержання від позичальника процентів врегульовано статтею 1048 ЦК України, відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. А з матеріалів справи вбачається, що сума позики відповідно до договору позики складає 6 100 грн. Посилання апелянта на те, що інфляційні втрати збільшують суму основного боргу і тому проценти необхідно обчислювати із суми 13 011.36 грн. є помилковим, оскільки поняття «борг» не є тотожним поняттю «сума позики», що підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі №6-369цс 15, відповідно до якої у разі неповернення суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, проценти за позикою та три проценти річних від простроченої суми.

Задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми позики за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року, а саме в розмірі 198,54 грн., суд першої інстанції при розрахунку цієї суми також обгрунтовано виходив із суми позики в розмірі 6100 грн.

Так, відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 ЦК України. А статтею 625 ЦК України, зокрема передбачено стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Збільшення суми основного боргу з урахуванням інфляційних витрат, на що посилається ОСОБА_1, не є підставою для нарахування 3% річних із суми позики+сума інфляції, оскілька така позиція апелянта ґрунтується на невірному тлумаченні положень як статті 1050 ЦК України, так і положень статті 625 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року за весь час прострочення з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 4468,26 грн., суму інфляції за відсотками на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року за весь час прострочення з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року, у розмірі 578,80 грн. При розрахунку зазначених сум ОСОБА_1 виходив саме з суми стягнутих рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року відсотків в розмірі 5214,44 грн. та плюс судовий збір в розмірі 160,24 грн., а всього 5 374,68 грн., а також із суми стягнутих рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2017 року відсотків в розмірі 3 180,49 грн. плюс три відсотки річних у розмірі 549,50 грн. плюс сплачений судовий збір в сумі 234,40 грн., а всього 3 965,39 грн., а не із суми позики за договором позики

Відмовляючи у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми інфляції саме за відсотками суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахування суми інфляції на відсотки не випливає із положення частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що такий висновок суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19 березня 2018 року у справі №718/2080/17-ц є безпідставними, оскільки у цій справі встановлені інші обставини, а саме у данй справі встановлено, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14.04.2014 року стягнуто борг за договором позики в розмірі 155 463 85 грн. (без нарахованих відсотків, інфляційних втрат та 3% річних), а оскільки це рішення не виконується позивач просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання - стягнутої рішенням суду суми, яка складає тільки суму позики 155 463 85 грн., а не інфляційні втрати за відсотками, як просив позивач по даній справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 ґрунтуються на неправильному тлумаченні частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що правова система України не знає таких джерел цивільного права як судовий прецедент (п.34 ст. 4 ЦК України), тому судове рішення, що набрало чинності, не обов'язкове для суду, який згодом розглядає спір (хоч між тими ж сторонами), який передбачає застосування тих же правових норм, не обов'язкові для суду і висновки в рішенні суду, яким раніше було вирішено аналогічний спір між тими ж сторонами; судами не дотримані вимоги діючого законодавства і не враховано, що при розгляді справ перевіряються доводи заявника в частині застосування статті 533 ЦК України щодо валюти виконання зобов'язання, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті; апелянт вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги стосовно стягнення з ОСОБА_2 курсової різниці прийшов до помилкових висновків, також є безпідставними.

Так, дійсно відповідно до ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, але при цьому відповідно до тієї ж статті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс 14, від 27 січня 2016 року у справі №6-77цс15, від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс15 є безпідставним, оскільки в них не висловлена правова позиція Верховного Суду України щодо стягнення курсової різниці. А в ухвалі Верховного Суду України від 08 грудня 2017 року у справі №360/2428/16-ц взагалі відсутня правова позиція і в ній також не йде мова про стягнення курсової різниці.

Крім того, стаття 4 ЦК України не містить пункту 34.

Є також безпідставним і посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що курсова різниця є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці в розмірі 17862 грн.56 коп.

У даному випадку позивач, як кредитор за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2014 році звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики за договором позики від 06 листопада 2003 року, визначивши заборгованість у валюті гривні України.

Як вже зазначалось рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість в сумі 6 100 грн. - сума боргу та 5148.18 грн. (згідно рішення апеляційного суду Запорізької області 5214.44 грн.) - відсотки.

Рішення набрало чинності.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення що набрало чинності, не обов'язкове для суду, який згодом розглядає спір (хоч би між тими ж сторонами); не обов'язкові для суду і висновки в рішенні суду, яким раніше було вирішено аналогічний спрі між тими ж сторонами, є помилковим, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що «Відповідно до ст.. 61 ЦПК України (2004 .) обставини, становлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доазуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Не спростовують доводи апеляційної скарги і висновки суду першої інстанції щодо стягнення судових витрат.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених у підпунктах а)-г) пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України .

Судді: