Справа № 346/4680/18
Провадження № 2/346/2180/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:головуючого-судді ОСОБА_1,

секретаря - Максим'юк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться за адресою: м. Коломия, вул. Квіткова, 4, Івано-Франківської області.

Вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок в м. Коломия, по вул. Квіткова, 4, Івано-Франківської області, відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 12.04.1982 року, рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 174 від 13.07.1988 року, яким затверджено акт приймання та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку, акту про закінчення забудови індивідуальної садиби від 28.06.1988 року та відмітки від 27.09.1988 року Коломийського міжміського бюро технічної інвентаризації. В будинку є зареєстрований її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який впродовж останніх двох років в ньому не проживає, участі в його утриманні та благоустрої не бере, не сплачує комунальних платежів, його особисті речі в будинку відсутні. Домовленостей між нею та відповідачем про відсутність його в цьому будинку понад рік не має. В добровільному порядку зняти відповідача з місця реєстрації не можливо, оскільки його місце проживання не відоме. Реєстрація відповідача у належному їй будинку позбавляє її, як власника, в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

До справи додано письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтверджують факт відсутності відповідача по місцю проживання більше 2-х років, які суд бере до уваги.

В судове засідання від позивачки поступило письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився без поважної причини, про день,час та місце слухання справи був належним чином повідомленим шляхом публікації оголошення на сайті «Судова влада».

Розглянувши матеріали по справі, письмове клопотання позивачки,письмові пояснення свідків, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 12.04.1982 року, рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 174 від 13.07.1988 року, яким затверджено акт приймання та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку, акту про закінчення забудови індивідуальної садиби від 28.06.1988 року та відмітки від 27.09.1988 року Коломийського міжміського бюро технічної інвентаризації, житловий будинок в м. Коломия, по вул. Квіткова, 4, Івано-Франківської області, належить ОСОБА_2, позивачці по справі (а.с.8-13).

Відповідно до довідки сектору видачі довідок відділу ведення реєстру територіальної громади управління надання адміністративних послуг № 4080 від 31.08.2018 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, з 01.12.1995 року по даний час (а.с. 15).

Однак, відповідач тривалий час,більше двох років, не проживає у спірному будинку, участі в утриманні будинку не приймає, не сплачує комунальні платежі та втратив інтерес до спірного житла. Домовленості між сторонами про відсутність відповідача в житловому будинку позивача понад один рік немає. В добровільному порядку зняти відповідача з місця реєстрації неможливо, оскільки його місце знаходження не відоме.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «ОСОБА_6 проти України», зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2003 року відповідач не проживає в спірному будинку. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованим в ньому, відповідач не надає допомоги на оплату комунальних послуг. Крім того, оскільки позивач не домовлявся з відповідачем про його відсутність в їхньому житлі понад шість місяців, він втратив право на користування житлом.

У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Позивачка є власником будинку, відповідно має право на розпорядження спірним будинком за власним розсудом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставні і підлягають до задоволення.

Верховний Суд в постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц , яка є правовою позицією, розяснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім цього, КЦС Верховного Суду в постанові від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України правова позиція Верховного суду є обов'язковою для застосування судом першої інстанції.

Як вбачається з представлених суду документів відповідач не проживає в спірному будинку з 2014 року, що підтверджується відповідним актом (а.с.15) без поважних причин, жодних документів які б спростовували цей факт, відповідачем суду не надано, оскільки він в судове засідання не з'явився.

Наведене підтверджується наступними документами: копіями договору від 12.04.1982 року, рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 174 від 13.07.1988 року, акту про закінчення забудови індивідуальної садиби від 28.06.1988 року, довідкою від 31.08.2018 року та іншими перевіреними доказами.

На підставі ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України, ст.ст.316,317,319,321,322,386,405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_6 проти України» від 21.12.2010 року та «EastAlliance Limited проти України» від 23.01.2014 року та керуючись ст.ст.128-130, 239, 247 ч.2, 263,264,265,268,411 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування будинком, що знаходиться за адресою: м. Коломия, вул. Квіткова, 4, Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 26 грудня 2018 року.

Суддя Веселов В. М.