Справа № 350/1194/16-ц
Номер провадження 2/350/705/2018
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 грудня 2018 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
у складі: головуючої судді Калиній Г. В.
за участю секретаря судового засідання Юречко Т.Б.
позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2
представника Небилівської сільської ради ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Небилівської сільської ради про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Небилівської сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами,
26 вересня 2016 року позивач-відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на будинковолодіння, яке знаходиться у с. Небилів по вул. О. Кобилянської, 12 А, Рожнятівського району, ОСОБА_2 - Франківської області.
12 жовтня 2016 року відповідач-позивач подав суду зустрічну позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на частину зазначеного домоволодіння: житловий будинок літ. Б, стайню літ. Е, стодолу літ. Є, сарай літ. Ж, сарай літ. З, які знаходяться у с. Небилів по вул. О. Кобилянської, 12 А , Рожнятівського району, Івано-Франківської області.
Рішенням Рожнятівського районного суду від 20 січня 2017 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено повністю, а у задоволенні поданого ОСОБА_4 зустрічного позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року рішення Рожнятівського районного суду від 20 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року скасовані. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою судді від 20 серпня 2018 року по справі призначено підготовче судове засідання на підставі п. 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.
Ухвалою Рожнятівського районного суду від 15 листопада 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
Свої позовні вимоги позивач-відповідач ОСОБА_1 мотивує тим, що народився 19 липня 1950 року у с.Небилів, де проживає по даний час у житловому будинку, збудованому його батьками. Його батько ОСОБА_6 помер 06 серпня 1980 року, тому вказаний житловий будинок з господарськими спорудами, належав його матері ОСОБА_7 02 березня 2013 року його мати ОСОБА_7 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй домоволодіння. Він є єдиними спадкоємцем першої черги за законом. Крім того мати 12 березня 2003 року склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. На час смерті матері він проживав разом з нею у спірному домоволодінні, вступив у фактичне володіння спадковим майном, належним чином прийняв спадщину. Бажаючи отримати свідоцтво про право на спадщину, він звернувся до Рожнятівської державної нотаріальної контори. У видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено, через відсутність документа про власність на спадкове майно. За таких обставин він не може у повній мірі володіти власністю, а тому змушений звертатися за захистом своїх законних прав та інтересів до суду.
Позовні вимоги відповідача - позивача ОСОБА_4 мотивовані тим, що згідно записів книги відсутніх Небилівської сільської ради з 1986 року по 1996 рік, за ним зареєстровано житловий будинок, загальною площею 80 метрів квадратних, житловою площею 40 метрів квадратних, 1920 року побудови (50% зносу), який розташований на земельній ділянці, площею 0,03 га в с.Небилів по вул.О.Кобилянської 12а, Рожнятівського району, Івано-Франківської області. Даний запис у книзі відсутніх зроблено на підставі записів в погосподарських книгах № 4, 5 Небилівської сільської ради за 1964 - 1985 роки, особові рахунки № 328, 345, 365, 393, 400, 433, 458. 13 червня 2015 року комісієя Небилівської сільської ради склала акт про те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та користувачем земельної ділянки, які знаходяться у с.Небилів по вул.О.Кобилянської 12а. Для реєстрації державним реєстратором права власності на житловий будинок та господарські будівлі і земельну ділянку, які знаходяться в сільській місцевості, йому необхідно подати документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу земельної ділянки в користування чи власність з погосподарської книги, видану виконавчим органом сільської ради або відповідною архівною установою, а також технічний паспорт на такий об'єкт. Надати вказані документи він не має можливості тому, що з 1996 року житловий будинок та господарські будівлі (стайня і стодола), які ним відремонтовані, підчас проживання в господарстві та земельна ділянка в погосподарських книгах Небилівської сільської ради за ним не зареєстровані. ОСОБА_1, який претендує на дані будівлі, не допускає до них для проведення технічної інвентаризації. Тому він 12 липня 2012 року звернувся в Небилівську сільську раду з заявою про обов'язкове включення до погосподарського обліку на його ім'я, як особи, яка проживає в іншому населеному пункті, наявного житлового будинку, господарських будівель та земельної ділянки. Незважаючи на неодноразові нагадування сільському голові він ніякої відповіді не отримав. У свою чергу ОСОБА_1, претендуючи на вказаний житловий будинок та господарські будівлі, звернувся в до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_7, включивши у спадкову масу належні йому об'єкти нерухомості. Тому він змушений звертатися до суду з даним позовом.
2 листопада 2018 року позивач - відповідач ОСОБА_1 направив відзив на позов ОСОБА_4 в якому зазначив, що за даними погосподарської книги Небилівської сільської ради за 1961-1963 роки, в господарстві його бабусі ОСОБА_8, яка була головою двору, крім неї також проживали онуки ОСОБА_9 та ОСОБА_9, а також її зять ОСОБА_4 Вказане господарство відносилося до суспільної групи «Колгоспний двір». У власності господарства були: житловий будинок 1920 року будівництва та стайня 1918 року будівництва. Стайня на даний час знищена з обєктивних причин через старість, тому в розумінні п.4 ч.1 ст. 346 та ст. 349 ЦК України, право власності на неї припинено і відповідно вона не може бути предметом спору. У 1964 році вказане господарство поділилось на два господарства. Зокрема, при поділі з двору вийшли ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_10, суспільна група «Колгоспний двір». Згідно записів погосподарських книг за 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977- 1979, 1980-1982 роки за господарствами ОСОБА_8 та ОСОБА_4 рахується по 1/2 частині житлового будинку 1920 року будівництва. Суспільна група вказаних господарств не змінювалась. 23 березня 1982 року його бабуся ОСОБА_8 померла.
Відповідно до записів погосподарської книги за 1983-1985 роки у власності колгоспного двору ОСОБА_4 знаходиться 1/2 частина житлового будинку 1920 року будівництва загальною площею 48 квадратних метрів. При цьому співвласником будинку зазначено ОСОБА_7 його матір, яка доводилась донькою п ОСОБА_8 Зазначений запис в погосподарській книзі за 1983-1985 роки (особистий рахунок № 458) щодо співвласності ОСОБА_7. дочки померлої ОСОБА_8 у цьому майні (1 / 2 частина) свідчить про набуття нею права власності на спадкове майно як спадкоємця першої черги по закону у встановленому поряду.
06 листопада 2018 року до суду поступив відзив на позовну заяву ОСОБА_1 від представника відповідача - позивача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 У відзиві зазначено, що спірне домоволодіння відповідно до технічного паспорта від 20 липня 2016 року має загальну інвентаризаційну вартість у розмірі 624 667 гривень і складається з: житлового будинку 1940 року побудови з прибудовою і тамбуром площею 99,6 кв. м, житлового будинку 1920 року побудови, площею 60,9 кв. м, літньої кухні з прибудовою 1986 року побудови площею 40,5 кв. м, двох стаєнь, двох стодол, двох сараїв, трьох гаражів, комори, вбиральні, криниці, металевих воріт, штахетних воріт, огорожі з металопрофілю, металевої сітки та залізобетонних плит. Право власності або інше речове право у передбаченому законом порядку на це майно не зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідно до довідки Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області № 1047 від 19 липня 2016 року, виданої на підставі записів погосподарської книги за 2006-2010 роки, ОСОБА_7 була власником тільки одного житлового будинку - 1940 року забудови.
За даними погосподарських книг Небилівської сільської ради за 1950, 1955-1957, 1958-1960, 1961-1963, 1964-1966, 1967- 1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки встановлено, що будинок та сарай збудовані у 1946 році. Господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», його головою був ОСОБА_6 - чоловік ОСОБА_7, після смерті якого у 1980 році головою стала ОСОБА_7 З 01 січня 1974 року суспільна група господарства змінилась із «колгоспного двору» на «робітничий двір». Аналогічні дані містять і погосподарські книги за 1983-1985, 1986-1990, 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2009-2010, 2011-2015 роки. При цьому з 1996 року рік побудови будинку вказано 1940, загальну площу - 100 кв. м. Таким чином дане господарство не має жодного відношення до господарства ОСОБА_8 та ОСОБА_4 В.1., оскільки ці господарства - різні колгоспні двори. У господарстві, де будинок 1940 року побудови - головою був ОСОБА_6, а в іншому господарстві, де будинок збудований 1920 року по ? були ОСОБА_8 та ОСОБА_4 Крім того, статус двору ОСОБА_6 з 1970 року робітничий двір.
02 березня 2013 року померла ОСОБА_7, спадкодавець ОСОБА_1, у зв'язку із чим відкрилася спадщина тільки на належне їй за життя майно, яким був будинок 1940 року з господарськими будівлями. Із даних погосподарської книги Небилівської сільської ради за 1961-1963 роки в господарстві ОСОБА_8, яка була головою двору, крім неї також проживали ОСОБА_10 (онука), ОСОБА_9 (онук) та ОСОБА_4 (зять). Вказане господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». У власності господарства перебували житловий будинок 1920 року будівництва, стайня 1918 року будівництва. У 1964 році вказане господарство поділилось на два господарства. Зокрема, при поділі двору вийшли ОСОБА_10 (онука), ОСОБА_9 (онук) та ОСОБА_4 (зять), суспільна група - «колгоспний двір». Згідно записів погосподарських книг за 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки за господарствами ОСОБА_8 та ОСОБА_4 рахується по 1/2 частині житлового будинку 1920 року будівництва. Суспільна група вказаних господарств не змінювалась. В погосподарських книгах с. Небилів за 1977-1979, 1980-1982, 1983-1985 роки є дані про те, що ОСОБА_4 разом із сім'єю виїхав на проживання до Естонської PCP. За даними погосподарської книги за 1980-1982 роки у зв'язку із смертю 23 березня 1982 року ОСОБА_8, особистий рахунок її господарства було закрито.
Відповідно до записів погосподарської книги за 1983-1985 роки у власності колгоспного двору господарства ОСОБА_4 знахчиться 1/2 частина житлового будинку 1920 року будівництва загальною площею 48 кв. м. При цьому з невідомих причин співвласником будинку зазначено ОСОБА_7- дочку померлої ОСОБА_8 За даними книги відсутніх в с. Небилів з 1986 до 1996 року ОСОБА_4, що проживав в Естонській PCP, належав житловий будинок 1920 року будівництва (50 % зносу) на підставі заповіту.
Отже твердження про те, що ОСОБА_4 у зв'язку із його вибуттям 10 березня 1976 року на постійне місце проживання в іншу країну та втрату у звязку з цим право на частку у майні колгоспного двору є безпідставним, оскільки після його вибуття інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його таким що втратив право на частку у майні двору. Після вибуття усіх членів сімї ОСОБА_4 вівся погосподарський облік їх господарства, згідно якого у власності ОСОБА_4 продовжувала перебувати ? частина будинку 1920 року.
Другу половину будинковолодіння 1920 року, що перебувала у власності ОСОБА_8, яка померла 23 березня 1982 року, остання заповіла ОСОБА_4, що відображено у книзі відсутніх з 1986 по 1996 рроки, де зазначено, що ОСОБА_4 є власником усього будинку 1920 року на підставі заповіту. Після смерті ОСОБА_11, ОСОБА_4 прийняв у спадщину - решту будинку 1920 року, закрив даний будинок на замок та виїхав за місцем свого проживання в Естонію. Вважає, що законність та правомірність запису про право власності ОСОБА_4 на весь будинок 1920 року у книзі відсутніх з 1986 по 1996 роки не потребує доказування згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
Виходячи з аналізу правових норм, що регулювали спірні правовідносини на час смерті ОСОБА_7, остання станом на 1982 рік ніяким чином не могла набути права власності на 1/2 спірного житлового будинку 1920 року, так як згідно погосподарських книг ОСОБА_7 разом із чоловіком ОСОБА_6 володіла будинковолодінням 1940 року, що відносився до суспільної групи «колгоспний двір» до 01 січня 1974 року, а після цього - «робітничий двір», головою якого був ОСОБА_12, а після його смерті 1980 року стала ОСОБА_7 Таким чином, після смерті своєї матері ОСОБА_11 у 1982 році, ОСОБА_7 не могла набути права власності на 1/2 спірного будинку в порядку спадкування, так як на той час володіла часткою у праві власності на будинок 1940 року. Таким чином, єдиним законним власником даного будинковолодіння є саме ОСОБА_4, про що правомірно було внесено запис у книгу відсутніх з 1986 року.
У судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав, а позовні вимоги ОСОБА_4 визнав частково. Не заперечує, що останній має право на ? частину старого житлового будинку 1920 року побудови, та згідний сплатити йому грошову компенсацію в розмірі вартості цього майна. У решті позовних вимог, заявлених у зустрічному позові, просив відмовити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2, 3 Т. 1) та відзиві на позовну заяву (а. с. 72, 73 Т. 2).
Крім того доповнив, що практично житлові будинки 1940 року та 1920 року побудови входять у склад єдиного домоволодіння, яке огороджене єдиною огорожею і перебуває у володінні його сім»ї. Житловий будинок 1920 року побудови, який належав його бабусі ОСОБА_11, для проживання не придатний. Його він використовує для зберігання старих речей, продуктів харчування. Ще за життя бабуся перейшла жити до них у житловий будинок 1940 року побудови. Вони з матір»ю піклувалися та доглядали за нею, коли вона хворіла, похоронили її. Ні відповідач позивач, ні його дружина, яка також доводиться онукою ОСОБА_11, після виїзду у іншу державу, не цікавилися життям та здоров»ям бабусі, не приїзджали у Небилів, не користувалися ні своєю ні бабусиною частиною будинку, тобто не вчинили будь - яких дій, які б свідчили про володіння майном чи про прийняття спадщини. Вони не і могли приймати спадщину після смерті бабусі, бо позивач взагалі не є її родичем, а його дружина, при наявності спадкоємця першої черги його матері, не мала права на спадкування. Бабуся заповітну не складала у будь-чию користь.
До належного бабусі житлового будинку він за її життя та за її згоди прибудував господарські споруди, відремонтував дах будинку. Бабусі належали також стайня, стодола та сарай, які у минулому році під вагою снігу завалилися і їх практично вже немає.
У судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 позов ОСОБА_1 визнав частково, а позов ОСОБА_4 просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у зустрічному позові (а. с. 23-27 Т. 1) та відзиву на позов (а. с. 75-77 Т. 2).
Крім того пояснив, що будь - яких інших доказів у підтвердження наявності заповіту ОСОБА_11 на користь його довірителя, крім записів у книзі вибулих Небилівської сільської ради, представити суду не може. Також не може надати суду доказів, які б свідчили про факт прийняття його довірителем зазначеної спадщини.
Представник відповідача голова Небилівської сілської ради позовні вимоги ОСОБА_1 визнав повністю, а проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4 заперечив та пояснив, що ОСОБА_13 доводилася бабусею ОСОБА_1 Останній допомагав їй по господарству, а перед смертю взагалі забрав проживати до будинку, де жив разом із матір»ю, доглядав її, організував похорон. Вважає, що ОСОБА_11 не могла скласти заповіт на користь ОСОБА_4, оскільки останній не є її родичем, доводиться чоловіком її онуки. Запис у книзі вибулих про спадкування вважає помилковим. ОСОБА_4 успадкував у с. Небилів за заповітом домоволодіння свого батька, яке після успадкування відчужив. Тому працівник сільради міг помилитися та здійснити цей запис, маючи на увазі батьківський будинок ОСОБА_4
Вислухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позови підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за змістом ст. 20 зазначеного кодексу, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.
Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 4 ст. 82 зазначеного кодексу, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У с. Небилів, по вул. О. Кобилянської 12А Рожнятівського району, Івано-Франківської області знаходиться домоволодіння, що має загальну інвентаризаційну вартість 624 667 гривень і складається з: житлового будинку 1940 року побудови з прибудовою і тамбуром площею 99,6 кв. м, житлового будинку 1920 року побудови, площею 60,9 кв. м, літньої кухні з прибудовою 1986 року побудови площею 40,5 кв. м, двох стаєнь, двох стодол, двох сараїв, трьох гаражів, комори, вбиральні, криниці, металевих воріт, штахетних воріт, огорожі з металопрофілю, з металевої сітки та залізобетонних плит, що підтверджується копією технічного паспорта, виданого відділом технічної інвентаризації ПП «ОЛВІ Р» (а. с. 45-48 Т. 1).
Право власності або інше речове право у передбаченому законом порядку на це майно не зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.
Будинок та сарай, які знаходяться по вул. О. Кобилянської, 12А у с. Небилів, збудовані у 1946 році. Господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», його головою був ОСОБА_6 після його смерті з 1980 року головою двору стала ОСОБА_7 З 01 січня 1974 року суспільна група господарства змінилась із «колгоспного двору» на «робітничий двір», що підтверджується копіями сторінок погосподарських книг Небилівської сільської ради за 1950, 1955-1957, 1958-1960, 1961-1963, 1964-1966, 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки (а. с. 185-208 Т.1).
Аналогічні дані містять і погосподарські книги за 1983-1985, 1986-1990, 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2009-2010, 2011-2015 роки. При цьому з 1996 року рік побудови будинку вказано 1940, загальну площу - 100 квадратних метрів, що підтверджується копіями сторінок з книг по господарського обліку (а.с. 209 - 218 Т.1).
Довідкою № 1047, виданою Небилівською сільською радою 19 липня 2016 року на підставі записів погосподарської книги № 6 за 2006 - 2010 роки підтверджено, що ОСОБА_7 була власником житлового будинку 1940 року забудови (а. с. 9 Т. 1).
Отже судом встановлено і визнано сотронами, що матері позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 належав житловий будинок 1940 року з відповідними господарськими будівлями побудови після 1940 року.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських ОСОБА_3 народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.
Як вбачається із даних погосподарської книги Небилівської сільської ради за 1961-1963 роки в господарстві ОСОБА_8, яка була головою двору, крім неї також проживали онуки ОСОБА_9 та ОСОБА_9, та зять ОСОБА_4 Вказане господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». У власності господарства перебували житловий будинок 1920 року будівництва, стайня 1918 року будівництва. В подальшому у 1964 році вказане господарство поділилось на два господарства. Згідно записів погосподарських книг за 1967-1969, 1971-1973, 1974-1976, 1977-1979, 1980-1982 роки за господарствами ОСОБА_8 та ОСОБА_4 рахується по 1/2 частині житлового будинку 1920 року будівництва. Суспільна група вказаних господарств не змінювалась. Разом з тим, в погосподарських книгах с. Небилів за 1977-1979, 1980-1982, 1983-1985 роки містяться дані про те, що ОСОБА_4 разом із сім'єю виїхав на проживання до Естонської РСР. Також, як вбачається із даних погосподарської книги за 1980-1982 роки, у зв'язку із смертю 23 березня 1982 року ОСОБА_8 особистий рахунок її господарства було закрито, що підтверджується копіями відповідних сторінок погосподарських книг (а.с.157-158 Т. 1).
Відповідно до записів погосподарської книги за 1983-1985 роки у власності колгоспного двору господарства ОСОБА_4 знаходиться 1/2 частина житлового будинку 1920 року будівництва загальною площею 48 кв.м. При цьому співвласником будинку зазначено ОСОБА_7 - дочку померлої ОСОБА_8 (а.с.184 т.1).
За даними книги відсутніх с. Небилів з 1986 року до 1996 року відповідачу-позивачу ОСОБА_4, що проживав в Естонській PCP, належав житловий будинок 1920 року будівництва (50 % зносу) на підставі заповіту, що підтверджується копіями сторінок книги вибулих (а. с. 37, 38 Т. 1).
Відповідно до статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
За змістом статті 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).
До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року.
Аналізуючи вказані дані, а також позицію колегії суддів Верховного суду, висловлену щодо цих обставин у постанові по даній справі від 25 липня 2018 року, суд вважає, що матеріали справи не містять даних, а позивачем - відповідачем не доведено, що його мати ОСОБА_7 набула у власність в цілому спірний будинок 1920 року побудови, після вибуття ОСОБА_4 разом із родиною до іншої країни.
Разом з тим, судом встановлено, що у зв'язку із смертю 23 березня 1982 року ОСОБА_8 особистий рахунок її господарства було закрито. В подальшому, згідно записів по господарських книг, у власності колгоспного двору ОСОБА_4 знаходится ? частина спірного житлового будинку 1920 року побудови загальною площею 48 метрів квадратних. При цьому мати позивача - відповідач ОСОБА_7, яка є дочкою ОСОБА_8, значиться як співвласник зазначеного будинку.
Представником відповідача - позивача ОСОБА_4 не надано суду належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_11 заповіла належну їй половину житлового будинку з господарськими будівлями ОСОБА_4, що останній мав право та належним чином прийняв спадщину після смерті бабусі своєї дружини.
Посилання представника ОСОБА_4 на запис у книзі вибулих, як на неспростовний доказ наявності заповіту та прийняття його довірителем спадщини після смерті ОСОБА_8 суд визнає не переконливим, оскільки такий запис не є правовстановлюючим документом, та повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами, дослідженими судом.
Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності судом встановлено, що належну ОСОБА_8 частину житлового будинку 1920 року побудови з господарськими будівлями належним чином успадкувала її дочка ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши належним чином спадщину, проживаючи спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому у суду відсутні підстави для визнання за ОСОБА_4 права власності на зазначену частину спірного будинковолодіння.
На підставі наведеного суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 була власником ? частини спірного житлового будинку 1920 року побудови загальною площею 48 метрів квадратних із стайнею, стодолою та сараєм, а також в цілому житлового будинку 1940 року побудови з прибудовою і тамбуром площею 99,6 кв. м, літньої кухні з прибудовою 1986 року площею 40,5 кв. м, стайні, стодоли, сараю, трьох гаражів, комори, вбиральні, криниці, металевих воріт, штахетних воріт, огорожі з металопрофілю, що знаходяться у с. Небилів, по вул. О. Кобилянської 12А .
19 березня 2003 року ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, відповідно до якого житловий будинок, господарські споруди та все своє майно заповіла позивачу-відповідачу ОСОБА_1 (а.с.15 Т.1).
06 серпня 1980 року помер батько позивача-відповідача ОСОБА_6, а 02 березня 2013 року померла мати ОСОБА_7, останні були подружжям, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а. с. 13, 14 Т.1), про народження (а. с. 10 Т.1) та про одруження (а. с. 11 Т. 1).
Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно, і позивач відповідач ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову, що мотивована відсутністю правовстановлюючого документа щодо належності майна спадкодавцеві, що підтверджується постановою нотаріуса № 131/0214 від 30 липня 2016 року (а.с.12 Т.1).
За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У звязку з відсутністю документа власності у позасудовому порядку ОСОБА_1 свої спадкові права після смерті матері захистити не може. Тому право власності на спадщину після смерті матері за заповітом за ним необхідно визнати рішенням суду.
При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача-позивача ОСОБА_4, про те, що ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_4 належну їй ? частину спірного будинку, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин, ні відповідач-позивач, ні його представник не довели у встановлено порядку існування заповіту, складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4
Судом встановлено, а також не заперечується сторонами, що 10 березня 1976 року ОСОБА_4 виїхав на постійне місце проживання у Естонію. Після його вибуття інші члени колгоспного двору не порушували питання про визнання його таким, що втратив право на частку в майні двору. Отже за ним слід визнати право водності на ? частину житлового будинку 1920 року побудови загальною площею 48 квадратних метрів, що перебував у власності колгоспного двору, головою якого він був.
До даного будинку належали стайня, стодола і сарай, позначені у технічному паспорті літерами Е, Є і Ж. Позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів про те, що зазначені господарські споруди на даний час не існують, у технічному паспорті вони зазначені, а тому право власності на них слід визнати за сторонами.
ОСОБА_4 ставив питання про визнання за ним права власності на сарай позначений у технічному паспорті літерою З. Суд визнає дану вимогу безпідставною, оскільки зазначена господарська споруда збудована у 1980 році, а тому не може належати до будинковолодіння 1920 року забудови.
Керуючись статтями 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Небилівської сільської ради про визнання права власності задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителем ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1, право власності на частину домоволодіння, що знаходиться по вул. О.Кобилянської 12а, у с.Небилів, Рожнятівського району, Івано-Франківської області та складається з: житлового будинку з прибудовою і тамбуром площею 78,4 метра квадратного, 1/2 частини житлового будинку площею 53,9 метра квадратного, літньої кухні з прибудовою площею 40,5 метра квадратного, стайні площею 18,8 метра квадратного, стодоли площею 15,9 метра квадратного; ? частини стайні площею 20,5 метра квадратного; ? частини стодоли площею 17,8 метра квадратного, ? частини сараю площею 3,9 метра квадратного; сараю площею 10,5 метра квадратного; гаража площею 31,3 метра квадратного; гаража площею 27,4 метра квадратного; комори площею 16,7 метра квадратного; гаража площею 29,1 метра квадратного, вбиральні площею 1,8 метра квадратного, криниці; металевих воріт площею 7,0 метра квадратного, металевих воріт площею 7,0 метра квадратного, штахетних воріт площею 6,5 метра квадратного, огорожі з металопрофілю площею 20,7 метра квадратного, огорожі з металевої сітки площею 20,0 метра квадратного, огорожі з залізобетонної плити площею 45,2 метра квадратного, та штахетної огорожі площею 9,8 метра квадратного.
Позов ОСОБА_4 до Небилівської сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами задовольнити частково .
Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителем с. Ярвамаа, Тюрі вул. Пайде, 20-б, Республіка Естонія, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, право власності на ? частину житлового будинку що у технічному паспорті значиться під літерою Б, площею 53.9 метра квадратного, стайні під літерою Е, стодоли під літерою Є, сараю під літерою Ж, 1920 року побудови, які знаходяться у с.Небилів по вул. О.Кобилянської 12а, Рожнятівського району Івано-Франківської області.
Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 11 годину 21 грудня 2018 . Учасникам справи подати докази та розрахунок розміру відшкодування судових витрат у строк до 19 грудня 2018 року.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 23 грудня 2018 року.
Суддя Г.В. Калиній