Номер провадження: 22-ц/785/6466/18
Номер справи місцевого суду: 495/710/13- ц
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5-ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 червня 2018 року про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди,

встановив:

11.04.2017 року До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області звернувся ОСОБА_5 із заявою, в якій просив суд визнати виконавчий документ - виконавчий лист № 495/710/13ц, виданий 18.12.2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, про зобов'язання ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_3 користуватися своїми 2/10 частками будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 таким, що не підлягає виконанню (т.4, а.с.1-3).

У відповідності до розпорядження Голови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області №4 від 29.05.2018 р., в порядку, передбаченому ч.4 ст.31 ЦПК України, справу передано до розгляду до Овідіопольського районного суду Одеської області (т.5, а.с.60).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.06.2018 р. справа була прийнята до провадження і призначена до розгляду в судовому засіданні 18.06.2018 року (т.5, а.с.63).

Заявник та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення, в яких зазначили, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2013 року по справі № 495/710/13-ц, ОСОБА_5 було зобов'язано не перешкоджати ОСОБА_3 користуватися 2/10 частками будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 які станом на 17.09.2013 року належали ОСОБА_3, та стягнуто моральну шкоду в розмірі 1000 грн., яка заявником сплачена в повному обсязі.

Крім того, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року по справі № 1505/4440/2012, за ОСОБА_5 було визнано право власності на 4/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: коридор № 2-1 площею 5,4 кв.м., житлову кімнату № 2-2 площею 11,1 кв.м., житлову кімнату №2-3 площею 16,5 кв.м., всього загальна площа 33,0 кв.м.

При цьому, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 було стягнуто грошову компенсацію за її частку у праві власності в розмірі 44 472,78 грн., які були сплачені ОСОБА_3 ОСОБА_5

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 повністю сплатив ОСОБА_3 суму в розмірі 44 472,78 грн., то ОСОБА_3 перестала бути належним власником частини будинку та втратила право власності на 2/10 частки будинку АДРЕСА_1 то ОСОБА_5 пояснив, що він не може перешкоджати останній користуватися тим, що їй не належить. У зв'язку з цим, виконавчий лист № 495/710/13-ц, виданий 18.12.2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області про зобов'язання ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_3 користуватися своїми 2/10 частками будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 не підлягає виконанню.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 проти визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, заперечувала, в задоволені зазначеної заяви просила відмовити, мотивуючи свою позицію тим, що відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року по справі № 1505/4440/2012 було встановлено те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2012 року, яке видано ОСОБА_3, до складу спадщини 2/10 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 входить зокрема гараж під літ. «Д».

Крім того ОСОБА_4 зазначила, що у вищевказані ухвалі суду касаційної інстанції вказано, що визнавши за ОСОБА_5 право власності на частку у спірному майні, яка належала ОСОБА_3, апеляційний суд залишив поза увагою грошову компенсацію за 2/10 частини цього майна, яка була стягнута без врахування гаража, хоча експерт такий розмір будівель, з урахуванням гаража встановив. Тобто вимоги ОСОБА_5 щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню від 18.12.2013р. по справі №495/710/13ц, є необґрунтованими та незаконними, оскільки ОСОБА_5 в неповному обсязі було виплачено грошову компенсацію за 2/10 частин житлового будинку.

У зв'язку з цим ОСОБА_3 пояснила, що визнання вказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, призведе до порушення її конституційних прав, як співвласника вказаного майна.

Представник заінтересованої особи - Відділу державної виконавчої служби в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 червня 2018 року заяву ОСОБА_5 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в порядку ст. 432 ЦПК України, по цивільній справі № 495/710/13-ц, було задоволено. Визнано виконавчий документ - виконавчий лист № 495/710/13ц, виданий 18.12.2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, про зобов'язання ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_3 користуватися своїми 2/10 частками будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, таким, що не підлягає виконанню (т.5, а.с.230-232).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаної ухвалиОвідіопольського районного суду Одеської області від 27 червня 2018 року, та постановлення нової ухвали, якою у задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, залишилася спадщина, яка складається з 2/5 частини будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. В порядку спадкування, 2/10 частин вказаного будинку, у тому числі гаражу під літ. «Д», успадкувала сестра померлої - ОСОБА_3, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом (т.1, а.с.30).

Власником інших 2/10 частин є ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано йому державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В. 15.06.2010 р. (т.1, а.с.198).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2013 року по справі № 495/710/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - КП «Білгород-Дністровське БТІ», про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди, ОСОБА_5 було зобов'язано не перешкоджати ОСОБА_3 користуватися 2/10 частками будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 які станом на 17.09.2013 року належали ОСОБА_3 та стягнуто моральну шкоду в розмірі 1000 грн., яка заявником сплачена в повному обсязі (т.1, а.с.259-261).

Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року (т.2, а.с.85-87, 178-179).

Крім того, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року по справі № 1505/4440/2012 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСОБА_9, про визнання права власності на 4/10 частки житлового будинку та сплату грошової компенсації, було визнано за ОСОБА_5 право власності на 4/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: коридор № 2-1 площею 5,4 кв.м., житлову кімнату № 2-2 площею 11,1 кв.м., житлову кімнату №2-3 площею 16,5 кв.м., всього загальна площа 33,0 кв.м. Також стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію ринкової вартості 2/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 44 472,78 грн. (т.2, а.с.128-130).

При цьому ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_3 вищевказану грошову компенсацію.

Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року.

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року по справі № 1505/4440/2012, вищевказана ухвала апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року була скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.4, а.с.97-103).

Колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 не сплатив їй вартість гаражу, оскільки останній не ввійшов в перелік приміщень вищевказаного житлового будинку, за який ОСОБА_5 сплатив ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 44 472,78 грн.

Зазначені обставини були встановлені вищевказаною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року.

Саме з цих підстав було скасовано попереднє судове рішення та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового розгляду судом апеляційної інстанції було прийнято постанову від 08.02.2018 року, якою було встановлено, що дійсно ОСОБА_5 не сплатив ОСОБА_3 грошову компенсацію за гараж під літ. «Д», який належав ОСОБА_3 на праві власності. Разом з тим, у зв'язку з відсутністю відомостей щодо вартості цього гаражу, ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації вартості гаражу.

Тобто у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено не через те, що ОСОБА_5 сплатив їй вартість гаражу, а через недоведеність вартості цього гаражу під літ. «Д».

Таким чином, всі вищевикладені обставини свідчать про те, що на теперішній час, відсутнє судове рішення про стягнення з ОСОБА_5 суми компенсації за гараж, який належав ОСОБА_3

Виходячи з цього, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_5 повністю виплатив грошову компенсацію ОСОБА_3 за 2/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1, і став власником 4/10 частин цього будинку, який складається з наступних приміщень: коридору № 2-1 площею 5,4 кв.м., житлової кімнати № 2-2 площею 11,1 кв.м., житлової кімнати №2-3 площею 16,5 кв.м., загальною площею 33,0 кв.м.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано керувався вимогами ст. 47 Конституції України, статтями 321 і 328 ЦК України, згідно яких кожен має право на житло. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним і набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на викладене, виконавчий лист № 495/710/13ц, виданий 18.12.2013 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, про зобов'язання ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_3 користуватися своїми 2/10 частками будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, не підлягає подальшому виконанню, оскільки ОСОБА_3 не належить на праві власності будь-яка частка у вказаному житловому будинку. У зв'язку з цим, вона також втратила право користування зазначеним майном, та втратила право на його захист, шляхом не перешкоджання у користуванні майном, яке їй не належить.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

За змістом ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвал постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29.08.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра