Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/326/17 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 41 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/326/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, принести публічні вибачення
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 лютого 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просив: визнати відомості, викладені в заявах до Міністерства оборони від 10 грудня 2016 року та до Управління командування Сухопутних військ Збройних сил України від 28 грудня 2016 року, такими, що не відповідають дійсності та ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати ОСОБА_3 спростувати інформацію, викладену у вказаних заявах; зобов`язати ОСОБА_2 публічно вибачитися на шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_1 за доведення неправдивої інформації до ОСОБА_3 . Свої вимоги обґрунтовував тим, що факти, викладені в заяві ОСОБА_3 до Міністерства оборони від 10 грудня 2016 року та доповненні до Управління командування Сухопутних військ Збройних сил України від 28 грудня 2016 року, є недостовірними та не відповідають дійсності, зачіпають його честь, гідність і ділову репутацію. Рішення про оголошення догани ОСОБА_2 є законним. Вказівок про переведення ОСОБА_2 він не давав. Погроз вчинити фізичну розправу над ОСОБА_2 не здійснював. Хабарів за не направлення військовослужбовців у зону АТО не отримував. Не примушував ОСОБА_4 написати заяву про звільнення за згодою сторін. Викладена ОСОБА_3 в заявах інформація не підтверджується доказами.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3594, 40 грн. судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. На думку ОСОБА_1 суд не взяв до уваги, що поширена інформація не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, має характер наклепу та не може вважатися оціночним судженням, а тому підлягає спростуванню. Зазначає, що у зв`язку з поширенням недостовірної інформації у військовій частині НОМЕР_1 проводилося службове розслідування з залученням значної частини особового складу. Його (позивача) викликало вищестояще командування для дачі пояснень. За таких обставин він постійно знаходиться у стані нервового напруження та стресу, що негативно впливає на виконання посадових обов`язків та повагу колективу до нього. Окрім того, акт виконаних робіт не є належним доказом, а тому суд неправомірно поклав на нього судові витрати. Належні документи щодо розрахунку між ОСОБА_2 та його адвокатом Бовсунівським О.В. у матеріалах справи відсутні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 14 грудня 2016 року до Міністерства оборони України надійшла скарга ОСОБА_3 , у якій він просив провести перевірку дій командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 , у який проходить військову службу його син, військовослужбовець даної військової частини - капітан ОСОБА_2 , а 06 січня 2017 року від батька військовослужбовця до Адміністративного управління командування Сухопутних військ ЗСУ надійшло доповнення до скарги, у якому він просив для надання додаткової інформації викликати його сина та надати йому ( ОСОБА_3 ) можливість встановити контакт із особою, яка перевіряє скаргу (а.с.8 -10).

За фактом скарги компетентним органом проведено службове розслідування.

Відповідно до частини першої ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростовування цієї інформації.

Разом із тим, відповідно до змісту статті 40 Конституції України всі мають право направити індивідуальні письмові звернення (пропозиції, заяви та скарги) до органів державної влади, посадових та службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що у випадку, коли особа звертається до органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Окрім того, у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами, зокрема, є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами.

У статтях 3,4,6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

При поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. У абзаці четвертому пункту 21 тієї ж вищевказаної постанови Пленуму ВСУ наголошується, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Так, посада командира військової частини Міністерства оборони України є державною посадою, яка передбачає використання державних ресурсів. Позивач, обіймаючи вищевказану посаду, є публічною особою в розумінні чинного законодавства. Слова та вчинки такої посадової особи підлягають ретельному аналізу, у тому числі громадськістю. Відповідач ОСОБА_3 , який є батьком військовослужбовця та громадськістю у широкому розумінні цього значення, реалізуючи своє конституційне право, передбачене ст.40 Конституції України, звернувся до уповноваженого органу Міністерства оборони України для розгляду його скарги за належністю. Матеріалами справи не доведено, що звернення даного відповідача було викликано не наміром захисту прав. Із огляду на такі обставини доводи апеляційної скарги відносно того, що інформація поширена, що вона не відповідає дійсності, має характер наклепу та не може вважатися оціночним судженням не видаються обґрунтованими, а відтак не змінюють висновків суду першої інстанції про те, що відповідачі інформацію не поширювали, а батько військовослужбовця виклав своє суб`єктивне ставлення до певних подій, які трапилися із сином, а останній, повідомивши батькові факти свого життя та служби, реалізував своє право на спілкування з членом родини. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку з поширенням інформації у військовій частині НОМЕР_1 проводилося службове розслідування із залученням значної частини особового складу та виклик позивача до вищестоящого командування для дачі пояснень не належить сприймати як посягання на честь та гідність, оскільки відібрання пояснень є законним способом перевірки обставин, що описані у скарзі. Перебування позивача у стані нервового напруження та стресу викликано роботою органів, які покликані здійснювати перевірку законності дій, що вчинялися позивачем, як командиром військової частини. Посада командира військової частини передбачає відповідність на стресостійкість. Жодна перевірка не може знизити повагу колективу. Навпаки, не підтвердження негативної інформації підвищує та зміцнює довіру колективу до керівника.

За змістом ст.277 ЦК України спростуванню підлягає поширена інформація. У зв`язку з тим, що доводи апеляційної скарги не спростували висновків суду першої інстанції про не поширення відповідачами інформації у розумінні ст.277 ЦК України, а відтак не наступають й наслідки - спростування. Одночасно суд звертає увагу на вимоги позивача. З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне, що примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16,277 ЦК України, а тому суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі.

Відповідно до пункту другого частини другої ст.137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( частина третя ст.137 ЦПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, діяльність адвокатів.

У підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надав квитанцію до прибуткового касового ордеру від 07 лютого 2018 року №15, яка видана адвокатом Бовсунівським О.В. (документ приєднаний до матеріалів справи).

У квитанції зазначається, що вона видана на підставі договору від 31 травня 2017 року, акта виконаних робіт та розрахунку (а.с.107-108). Кошти у сумі 4 099,20 грн. прийняті особою, яка надала професійну правничу допомогу, тобто ОСОБА_5 від ОСОБА_2 , чим підтверджується правомірність покладення судом першої інстанції судових витрат, понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, на позивача. Доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо розміру витрат на оплату послуг адвоката, співмірність якого визначив суд першої інстанції, а тому співмірність не обговорюється.

Ураховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін відповідно до положень ст.375 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 лютого 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 23 липня 2018 року.