Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 734/2913/16-ц

провадження № 61-18477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Чернігівська обласна державна адміністрація,

представник заінтересованої особи - Гнип Володимир Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року у складі суддів: Онищенко О. І., Губар В. С., Кузюри Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю внаслідок катастрофи на Чорнобильській атомній електростанції, заінтересована особа - Чернігівська обласна державна адміністрація.

Заява мотивована тим, що вона народилася у с. Карпилівка Козелецького району Чернігівської області та до 28 серпня 1986 року була прописана за місцем проживання батьків по АДРЕСА_1 у зазначеному селі. З 1986 року по 1991 рік вона навчалась у Київському технологічному інституті харчової промисловості та була зареєстрована за місцем навчання, проте фактично постійно проживала у батьків, а з 07 березня 1991 року проживала та була прописана у смт Десна Козелецького району Чернігівської області.

Крім того, посилалась на те, що посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, вона отримала від Чернігівської обласної державної адміністрації у травні 1995 року, однак відсутні відомості про видачу вказаного посвідчення, а іншої можливості підтвердити проживання у зазначених вище населених пунктах у неї немає. Необхідність встановлення такого факту пов'язано з реалізацією права на підтвердження проживання у населених пунктах, що знаходяться на території посиленого радіоекологічного контролю, та законного отримання посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, і заміни його на посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 у зв'язку з онкологічним захворюванням та встановленням безстроково 3 групи інвалідності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд встановити факт проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю внаслідок катастрофи на Чорнобильській атомній електростанції.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 січня

2017 року у складі судді Анохіна А. М. заяву ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_4 у період з 1986 року по 1992 рік проживала у

с. Карпилівці Козелецького району Чернігівської області та смт Десна Козелецького району Чернігівської області, які відносяться до зони посиленого радіоекологічного контролю внаслідок катастрофи на Чорнобильській атомній електростанції.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 підтвердила факт проживання її у період з 1986 року по 1992 рік у с. Карпилівці Козелецького району Чернігівської області та смт Десна Козелецького району Чернігівської області, які відносяться до зони посиленого радіоекологічного контролю внаслідок катастрофина Чорнобильській атомній електростанції.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу Чернігівської обласної державної адміністрації задоволено. Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 січня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви

ОСОБА_4 про встановлення факту проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 не надано безспірних доказів, що вона станом на 1 січня 1993 року проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років. А самі лише показання свідків не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки не узгоджуються з іншими доказами, які свідчать про зворотнє.

У касаційнійскарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим. Зазначала про те, що вона не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині посилання на те, що самі лише показання свідків не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки не узгоджуються з іншими доказами. При цьому вказувала, що показання свідків є одним з найбільш поширених засобів доказування у цивільному процесі. Апеляційний суд Чернігівської області поставив під сумнів показання свідків, але не спростував їх, чим порушив чинне законодавство України.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення Чернігівської обласної державної адміністрації на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких зазначено про те, що показання свідків не можуть бути об'єктивним та беззаперечним доказом проживання позивачки у с. Карпилівці Козелецького району Чернігівської області, враховуючи термін давності та суперечливість фактів, які були враховані Апеляційним судом Чернігівської області. Тому судом апеляційної інстанції правильно застосовані норми чинного законодавства, у зв'язку із чим ухвалено обґрунтоване рішення у справі про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у

с. Карпилівці Козелецького району Чернігівської області (а.с. 3).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Козелецького району Чернігівської області від 15 червня 2016 року № 408 та копії домової книги для прописки громадян, які проживають у будинкуАДРЕСА_1, ОСОБА_4 була зареєстрована за вказаною адресою з 26 грудня 1985 року і виписана

28 серпня 1986 року (а.с. 6-8, 25).

Згідно довідки виконавчого комітету Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області від 15 червня 2016 року № 2196 ОСОБА_4 проживає в смт Десна Козелецького району Чернігівської області з 07 березня 1991 року (а.с. 26).

Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» с. Карпилівка та смт Десна Козелецького району Чернігівської області були віднесені до 4 Чорнобильської зони посиленого радіоекологічного контролю.

З копії диплому, виданого ОСОБА_4, вбачається, що заявниця з 1986 року по 1991 рік навчалася у Київському технологічному інституті харчової промисловості (а.с. 27).

Відповідно до пункту 6 Положення про паспортну систему в СРСР, затверджену Постановою Ради Міністрів СРСР 28 серпня 1974 року за № 677, яке було чинним до 1991 року, громадяни підлягали в установленому порядку прописці по місцю проживання, а також прописці чи реєстрації по місцю тимчасового проживання і виписці при виїзді з місця проживання.

ОСОБА_4 не була зареєстрована у с. Карпилівці та смт Десна Козелецького району Чернігівської області з 29 серпня 1986 року по 07 березня 1991 року, оскільки навчалася у м. Києві.

Статтею 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник належними доказами не довела факту, що має юридичне значення. Зокрема ОСОБА_4 не надано безспірних доказів, що вона станом на 1 січня 1993 року проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років. При цьому лише показання свідків не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки не узгоджуються з іншими доказами, а саме документами, які підтверджують, що заявник з 1986 року по 1991 рік навчалася у Київському технологічному інституті харчової промисловості, де і була зареєстрована.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судовогорішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В.Синельников