П о с т а н о в а

Іменем України

4 липня 2018 року

м. Київ

справа № 758/11341/16-ц

провадження № 61-31012 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Фіногєєв Володимир Михайлович,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у складі судді Супрун Г. Б. та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.; касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_8, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 10 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_8 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 70 тис. доларів США, терміном до 10 серпня 2032 року зі сплатою 12,83 % річних. 10 серпня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_9 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_9 відповідно до договору дарування від 26 листопада 2004 року.

26 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги по усім кредитним та забезпечувальним договорам укладеним між банком та фізичними особами, у тому числі за кредитним договором від 10 серпня 2007 року та іпотечним договором від 10 серпня 2007 року, укладеними з ОСОБА_8 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, спадкоємцем першої черги після смерті батька є ОСОБА_5 Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року, що набрало законної сили, за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_9

Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 24 червня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 809 314 грн 53 коп., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 1 728 964 грн 19 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 1 666 707 грн 85 коп., пеня у розмірі 413 642 грн 49 коп.

З урахуванням викладеного ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором від 10 серпня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на те, що він є сином майнового поручителя за кредитним договором від 10 серпня 2007 року - ОСОБА_9, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. У січні 2015 року він звернувся до Четвертої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте для оформлення спадщини на квартиру АДРЕСА_1 він не надав нотаріусу правовстановлюючі документи на це нерухоме майно, оскільки вони перебували у ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержателя.

З січня 2015 року державний нотаріус неодноразово направляв відповідні запити до ПАТ «Дельта Банк» про повернення правовстановлюючих документів на квартиру, банк такі документи не надав. Вважав, що з січня 2015 року, тобто з моменту направлення запиту нотаріусом, банку, як кредитору спадкодавця стало відомо про смерть ОСОБА_9, тому ПАТ «Дельта Банк» звернулося до нього як спадкоємця майнового поручителя поза строками, визначеними положеннями статті 1281 ЦК України. У силу положень частини четвертої статті 1281 ЦК України банк позбавлений права вимоги до нього.

Отже, кредитний договір від 10 серпня 2007 року, як основне зобов'язання, припинив свою дію для ОСОБА_9, тому й іпотечний договір від 10 серпня 2007 року є припиненим.

З урахуванням викладеного ОСОБА_5 просив суд визнати іпотечний договір від 10 серпня 2007 року, укладений між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_9, припиненим.

Протокольною ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 8 лютого 2017 року зустрічний позов ОСОБА_5 прийнято до розгляду з позовом ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано іпотечний договір від 10 серпня 2007 року, укладений між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_9, припиненим. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності, тому відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб, такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Основне зобов'язання за кредитним договором припинило свою дію для ОСОБА_5 у силу положень частини четвертої статті 1281 ЦК України, тому ОСОБА_5 не може відповідати за зобов'язаннями спадкодавця, а, отже, спірний іпотечний договір є припиненим (частина перша статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову скасовано. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Рішення суду першої інстанції у частині вирішення позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено, у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_5 не були доведені обставини, які свідчать про припинення іпотеки на підставі положень статті 17 Закону України «Про іпотеку», яка містить виключний перелік підстав її припинення, аналогічний з переліком у статті 593 ЦК України. Посилання ОСОБА_5 на те, що унаслідок пропуску банком строку, визначеного статтею 1281 ЦК України, для звернення з вимогою до спадкоємця майнового поручителя, припинилось основне зобов'язання, безпідставні. Оскільки ОСОБА_8 зобов'язання за кредитним договором від 10 серпня 2007 року не виконав, тобто цей договір не припинився, унаслідок чого й іпотечний договір також не припинився.

Іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного шляхом здійснення відповідного застереження. Банком не надано доказів звернення у позасудовому порядку до державного реєстратора чи нотаріуса з метою реалізації своїх прав за договором іпотеки і що йому було відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, який позов банку задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що положеннями законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, у тому числі на підставі рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитор пред'явив вимоги до спадкоємця боржника з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що відповідно до частини четвертої цієї статті позбавило його права вимоги до спадкоємця щодо виконання основного зобов'язання, тобто основне зобов'язання припинилось. Отже, оскільки іпотека є похідним зобов'язанням від основного, то вона також припинила свою дію.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у нескасованій і незміненій при апеляційному перегляді частині й рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 11 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом у даних правовідносинах. ОСОБА_5 не були доведені обставини, що є його процесуальним обов'язком, які свідчать про припинення іпотеки на підставі вищевказаних положень статті 17 Закон України «Про іпотеку», яка містить виключний перелік підстав її припинення, аналогічний з переліком визначеним у статті 593 ЦК України.

Апеляційний суд, дійшов вірного висновку про безпідставність доводів ОСОБА_5 про те, що унаслідок пропуску банком строку, визначеного статтею 1281 ЦК України, для звернення з вимогою до спадкоємця майнового поручителя, припинилось основне зобов'язання. Оскільки ОСОБА_8 зобов'язання за кредитним договором від 10 серпня 2007 року, яке забезпечено спірною іпотекою, не виконав, тобто цей договір не припинився, унаслідок чого й іпотечний договір також не припинився.

При цьому згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, але основне зобов'язання не виконано.

Отже, доводи касаційної скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - про припинення іпотеки, у зв'язку з припиненням основного зобов'язання, безпідставні, оскільки ні основне зобов'язання, ні забезпечувальне, припинені не були, а тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки припиненим.

Щодо позову ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що у пункті 4.3 спірного іпотечного договору, сторони передбачили задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (стаття 37 Закону України «Про іпотеку») або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»), що відповідно до статей 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Такого не передбачає й Закон України «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Отже, спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем у рахунок погашення заборгованості по забезпеченому нею договору не передбачено ні положеннями вищевказаного закону, ні самим договором іпотеки, що укладений між сторонами.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, унаслідок чого відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний ПАТ «Дельта Банк» спосіб.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про те, що положеннями законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, у тому числі на підставі рішення суду, безпідставні та спростовуються вищевказаними встановленими судом обставинами.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у нескасованій і незміненій при апеляційному перегляді частині й рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року у нескасованій і незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк