Ухвала

26 вересня2018 року

м. Київ

справа № 654/1790/16-ц

провадження № 61-18238св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року у складі судді Францішко Ю. В. та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 13 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Радченка С. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що під час шлюбу з ОСОБА_7 придбано автомобіль «Mercedes-Benz», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. 19 червня 2015 року вказаний автомобіль ОСОБА_7 знятий з обліку та переоформлений на ОСОБА_8 Вказуючи на те, що позивач не давала дозвіл на реалізацію автомобіля, вона просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Mercedes-Benz», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter» 313 CDI, фургон малотоннажний В, 2007 року випуску, придбаного 10 квітня 2012 року, державний номерний знак НОМЕР_1, знятого з обліку та переоформленого 19 червня 2015 року на ОСОБА_8, без згоди дружини ОСОБА_6, недійсним.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що відчуження спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя, відбулося без згоди другого з подружжя, що є порушенням вимог статті 65 СК України та підставою для визнання такого договору недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 13 лютого 2017 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, що ОСОБА_7, укладаючи договір щодо спільного майна, та ОСОБА_8 діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_8 знав, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і, що ОСОБА_7 не отримав згоди на це другого з подружжя.

У березні 2017 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 13 лютого 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, оскільки визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля за таким складом відповідачів не поновлює її право на спірне майно, заявлені вимоги не можуть бути вирішені окремо від вирішення питання правомірності володіння спірним майном добросовісним набувачем, та у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити; висновки, які зроблені судами обох інстанцій про те, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя без перевірки джерела його набуття, наявності фактичної згоди іншого члена подружжя, використання отриманих коштів в інтересах сім'ї (набуття за отримані кошти іншого транспортного засобу, який на цей час використовується позивачем) є передчасним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 04 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про

відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом

касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим

Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 372/504/17 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванченко О. Л., третя особа - ОСОБА_14, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_11 - ОСОБА_15 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2017 року.

Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень у справі, яку передано на розгляд Великої Палати, вбачається, що передане в іпотеку нерухоме майно належить на праві приватної власності ОСОБА_12, а отже була не потрібна нотаріально посвідчена згода позивача на укладення договору іпотеки. Крім того, відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки сама по собі не може бути підставою для визнання його недійсним. При цьому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема третя особа знала чи за обставинами не могла не знати про те, що майно належить на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто відчужує майно, не отримав згоду на вчинення такого правочину другого з подружжя. На підтвердження своїх висновків суди посилалися на правові підстави, висловлені у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 та від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із того, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Крім іншого, здійснюючи захист прав однієї особи (контрагента за договором), необхідно переконатись та встановити, чи внаслідок наведеного не буде завдано шкоди другому співвласнику (другому з подружжя), який має право власності на таке майно, що було порушене неправомірними діями іншого співвласника. При цьому необхідно ураховувати, що в зазначених спорах фактично неможливо довести наявність недобросовісності дій третьої особи - контрагента, який завжди буде стверджувати, що він не знав і не міг знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності подружжю, оскільки наслідком визнання ним зазначених обставин, буде визнання оспорюваної угоди недійсною.

У таких справах необхідно надавати пріоритет не лише дотриманню принципу добросовісності як однієї з засад цивільного законодавства, а й іншим засадам, визначеним статтею 3 ЦК України, у їх сукупності, а також ураховувати вимоги частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку», приписи якої є спеціальними у подібних правовідносинах, а також взаємодію зазначених положень законодавства з приписами статей 203 та 215 ЦК України у разі оспорювання договору.

Вирішення цих правових питань містить виключну правову проблему для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передане на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 372/504/17.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 654/1790/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_16 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 13 лютого 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 372/504/17.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик