Справа № 367/4172/17 Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/2678/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 45 11.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, 3-я особа відділу реєстрації місця проживання Бучанської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И Л А:

у червні 2017 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом, в обгрунтування якого зазначила, що вона є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 27 березня 2004 року.

В зазначеній квартирі зареєстровані та проживають вона, ОСОБА_4, та її чоловік - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Крім того, в спірному житловому приміщенні зареєстровані, але не проживають:

- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька її чоловіка;

- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 - колишній співмешканець її дочки.

Відповідач ОСОБА_5 не проживає в спірному житлі з 2012 року, особистих його речей в квартирі не має, точне місце проживання ОСОБА_5 на теперішній час позивачу невідоме.

Відповідачка ОСОБА_2 не проживає в спірному житлі з 2014 року, особистих її речей в квартирі не має.

Позивач зазначає, що у зв'язку з вказаними обставинами вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за двох осіб, які з 2012 та 2014 року і по теперішній час не проживають за вищезазначеною адресою, та внаслідок чого, як пенсіонер, не має змоги оформити субсидію.

Відповідачі добровільно визначили собі інше місце проживання. Однак, добровільно зареєструватися за місцем справжнього проживання, виконуючи вимоги ст. б Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та знятися з даного місця реєстрації вони відмовляються.

Виходячи з того, що відповідачі вибули з останнього місця реєстрації до іншого постійного місця проживання, не проживають у спірному житловому приміщенні понад один рік, позивач вважає, що є всі підстави визнати їх втратившими право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_4

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що відповідачка ОСОБА_2 була позбавлена можливості користуватись спірною квартирою з підстав чинення перешкод позивачкою у праві користування відповідачкою даним житлом, шляхом зміни замків у травні 2017 року, що було підтверджено показами свідка ОСОБА_7 Також, зазначає, що суд незаконно прийняв до уваги в якості доказу акт депутата Бучанської міської ради Київської області від 21.06.2017 року. Даний доказ є неналежним та недопустимим, оскільки чинним законодавством України не передбачена така форма документу, як акт депутата. Крім того, місцевий суд безпідставно взяв до уваги в якості доказу пояснення свідка ОСОБА_8, яка не могла пояснити суду на запитання представника відповідача, звідки і від кого їй достовірно відомі обставини щодо не проживання відповідача ОСОБА_2 в спірному житлі. Також, вважає, що суд першої інстанції не розібрався з характером правовідносин, які виникли між сторонами, не з'ясував, чи належить відповідачка до членів сім'ї власника спірного житла, та не визначився з нормою матеріального права, яка повинна бути застосована до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до суду апеляційної інстанції 04 липня 2018 року, представник позивача - адвокат ОСОБА_9 зазначає, що доводи відповідачки ОСОБА_2 про створення їй перешкод у користуванні спірним житлом не відповідають дійсності. Як доказ на підтвердження таких обставин відповідачка надала суду висновки за результатами звернень до Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області. Однак, представник позивача звертає увагу суду на те, що дані висновки складені Ірпінським відділом поліції на підставі звернень ОСОБА_2, поданих у грудні 2017 року, тобто вже після того, як було відкрите провадження у даній справі. Крім того, вказані висновки засвідчують лише факт звернення ОСОБА_2 із відповідними заявами, однак не підтверджують жодної обставини, яка могла б мати значення для розгляду даної справи.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач та представник позивача ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що позивачка ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 27 березня 2004 року.

Також встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані наступні особи: позивач, її чоловік - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3

Даний факт підтверджується довідкою форми №3 відділу реєстрації місця проживання Бучанської міської ради за №23-01/4056 від 21.06.2017 року (а.с.9)

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_5 не проживає в АДРЕСА_3 з 2012 року, особистих його речей в квартирі не має. Дані обставини відповідач ОСОБА_5 визнав особисто, подавши до суду відповідну заяву.

Вирішуючи вказаний спір щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та задовольняючи позов в частині вимог до відповідачки ОСОБА_2, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що право ОСОБА_2 на користування житлом зі сторони ОСОБА_4 порушено не було, відповідачка відсутня в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_4

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частиною 4 статті 156 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 була вселена до спірного житлового приміщення з дозволу власника, як дочка чоловіка власника - ОСОБА_6, постійно проживала та вела якісь час спільне господарство, а отже відноситься до категорії осіб, визначених ст. 64 ЖК україни, як член сім'ї власника.

Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оцінившив сукупності досліджені по справі докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підтвердження факту не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі понад 1 рік без поважної причини.

Доводи відповдача щодо створення з боку позивача перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів, прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну правову оцінку доказам сторін і прийшов до законного і обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст.ст. 16, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий

Судді: