Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 343/2461/15-ц

провадження № 61-21145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник ОСОБА_8, на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії судів: Фединяка В. Д., Максюти І.О., Матківського Р. Й., від 21 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1. Згідно з довідкою виконавчого комітету Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 23 квітня 2015 року в належному йому житловому будинку зареєстрований та проживає він, а також зареєстровані: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які не проживають у вказаному будинку більше трьох років.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2016 року скасовано заочне рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2015 року.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року притягнуто до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_7

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Тураша В. А. від 24 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі втратили право користування належним позивачу житловим будинком, так як відсутні у ньому більше одного року без поважних причин. При цьому суд виходив із того, що на час пред'явлення цього позову позивач був власником будинку.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не є власником спірного будинку, а тому не може порушувати питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог, оскільки на час звернення до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, він був власником спірного будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 28 січня 2003 року належав будинок АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 23 квітня 2015 року у житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_4 та відповідачі - ОСОБА_5 (невістка позивача) та ОСОБА_6 (онук позивача).

Згідно з актами від 20 серпня 2014 року, від 24 вересня 2015 року, складеними депутатом Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, та актами обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 25 листопада 2015 року та від 29 вересня 2016 року, у будинку АДРЕСА_1, проживає ОСОБА_4 Інші особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6 з 2011 року не проживають (а. с. 9-11, 69).

14 липня 2016 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_4 продав житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_7

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником житлового будинкуз господарськими будівлями АДРЕСА_1 є ОСОБА_7

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У силу частини четвертої статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним, позивач як власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Права власника будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 як власник спірного житлового будинку просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Установивши, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції - 24 листопада 2016 року, позивач не був власником спірного будинку, оскільки відчужив вказане нерухоме майно 14 липня 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки права позивача реєстрацією відповідачів за адресою вказаного будинку не порушуються.

Суд першої інстанції, маючи докази на підтвердження того, що позивач продав спірний будинок третій особі у справі (а. с. 70), ухвалив рішення про захист права позивача як власника, хоча він таким не був.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк