Провадження № 2/522/4234/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року Приморський районний суд міста ОСОБА_1

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Смоковій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Служби безпеки України в Одеській області, третя особа Роздільнянська районна рада Одеської області про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Управління Служби безпеки України в Одеській області, третя особа Роздільнянська районна рада Одеської області про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, в якому просив суд визнати недостовірною інформацію, поширену в листі Управління Служби безпеки України в Одеській області №65/16/6391пт від 18.10.2016 року за підписом заступника начальника слідчого відділу УСБУ в Одеській області ОСОБА_1, а саме: що громадянин України ОСОБА_2, 19.03.1967 року з метою призначення на посаду Голови Роздільнянської районної ради на підставі ст.56-58 Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, в ході проходження спецперевірки надав на адресу відділу кадрів Одеської обласної державної адміністрації недостовірні данні щодо отримання в 1992 році вищої освіти в Тюменському індустріальному інституті ім. Ленінського Комсомолу, а саме - диплом серії ПЕ №809278, реєстр.№492 від 14.07.1992 року, зобовязати Управління Служби безпеки України в Одеській області спростувати недостовірну інформацію шляхом надіслання до Роздільнянської районної ради Одеської області листа з зазначенням того, що відомості, викладені в листі Управління Служби безпеки України в Одеській області №65/16/6391пт від 18.10.2016 року за підписом заступника начальника слідчого відділу УСБУ в Одеській області ОСОБА_1 про те, що громадянин України ОСОБА_2, 19.03.1967 року з метою призначення на посаду Голови Роздільнянської районної ради в ході проходження спецперевірки надав на адресу відділу кадрів Одеської обласної державної адміністрації недостовірні данні щодо отримання в 1992 році вищої освіти в Тюменському індустріальному інституті ім. Ленінського Комсомолу, а саме - диплом серії ПЕ№809278, реєстр.N0492 від 14.07.1992 року є недостовірними, стягнути з Управління Служби безпеки України в Одеській області на користь ОСОБА_2 на відшкодування завданої моральної шкоди 5 000 (Пять тисяч) гривень, стягнути з Управління Служби безпеки України в Одеській області на користь ОСОБА_2 всі судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що дії відповідача порушують нормальні життєві зв'язки і стосунки позивача з оточуючими людьми.

Так, позивач зазначає, що 20.10.2016 року до Роздільнянської районної ради найшов лист Управління Служби безпеки України №65/16/6391пт від 18.10.2016 року за підписом заступника начальника слідчого відділу УСБУ в Одеській області ОСОБА_1 про те, що громадянин України ОСОБА_2, 19.03.1967 року з метою призначення на посаду Голови Роздільнянської районної ради в ході проходження спецперевірки надав на адресу відділу кадрів Одеської обласної державної адміністрації недостовірні данні щодо отримання в 1992 році вищої освіти в Тюменському індустріальному інституті ім. Ленінського Комсомолу, а саме - диплом серії ПЕ№809278, реєстр.N0492 від 14.07.1992 року.

Вищенаведене завдало честі гідності та діловій репутації позивача шкоди, у звязку з чим він був вимушений звернутися до суду.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали частково та просили позов задовольнити за виключенням вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Представник відповідача в судовому засідання заперечувала проти задоволення позову, з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позовну заяву. Вважає, що Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. В абз. 2 п. Постанова Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку коли особа звертається до зазначених у статті 40 Конституції України органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму ВСУ, у випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Тому, вважає, що звернення відповідачів не може розцінюватись як поширення інформації відповідно до положень ст. 40 Конституції України, оскільки мала місце реалізація свого конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. За таких обставин, така інформація не може бути судом визнана як недостовірна інформація відповідно до положень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Позивачем не доведено, що наміром відповідачів було поширення недостовірної інформації про нього чи опорочення його честі, гідності та ділової репутації. Крім того, не доведено та не підтверджено жодним доказом у справі факту нанесення шкоди особистому немайновому праву та/або приниження ділової репутації, існуванні перешкод у здійсненні таких прав. Також не наведено жодної обставини, що могла б засвідчити наявність причинно-наслідкового зв'язку між скеруванням звернення, та настання для Позивача хоча б якогось негативного наслідку чи перешкод у здійсненні особистих немайнових прав. Звернула увагу суду на сталу практику касаційної інстанції щодо відмови у задоволені подібних позовних вимог (справа №757/37833/15-ц, 714/246/16-ц, 343/1835/15-ц, 646/1266/16-ц, 193/6/16-ц).

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надавав заяву про розгляд справи без особистої участі третьої особи.

Вислухавши представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 20.10.2016 року до Роздільнянської районної ради найшов лист Управління Служби безпеки України №65/16/6391пт від 18.10.2016 року за підписом заступника начальника слідчого відділу УСБУ в Одеській області ОСОБА_1 про те, що громадянин України ОСОБА_2, 19.03.1967 року з метою призначення на посаду Голови Роздільнянської районної ради в ході проходження спецперевірки надав на адресу відділу кадрів Одеської обласної державної адміністрації недостовірні данні щодо отримання в 1992 році вищої освіти в Тюменському індустріальному інституті ім. Ленінського Комсомолу, а саме - диплом серії ПЕ№809278, реєстр.N0492 від 14.07.1992 року.

Зазначений лист було надіслано в рамках розслідування за ч. 4 ст. 358 КК України 2001 року, № 0000155 Єдиного реєстру досудових розслідувань, після отримання відповіді з Федерального державного бюджетного освітнього закладу вищої освіти «Тюменський індустріальний університет» № 14/1-1145 від 22.12.2015 року та № 14/03-577 від 25.05.2016 року.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Окрім того в судовому засіданні встановлено, що спецперевірка щодо позивача у звязку з обійманням посади державної служби закінчена та згідно відповіді, що надана позивачем він дійсно навчався Федеральному державному бюджетному освітньому закладі вищої освіти «Тюменський індустріальний університет», проте оригінал диплому був втрачений та йому виданий його дублікат, у звязку з чим є розбіжності в серії та номері.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За правилами ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до положень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідачем направлений лист задля зясування обєктивно правдивих фактів щодо вчинення або не вчинення позивачем порушення закону.

Зазначене звернення було скеровано у відповідні компетентні органи для вжиття відповідних заходів реагування.

Тобто, на даний час ще триває досудове слідство.

Водночас, відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

В абз. 2 п. 16 постанова Пленуму ВСУ зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку коли особа звертається до зазначених у статті 40 Конституції України органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму ВСУ, що у випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Відповідно до абз. 5 п. 3 Рішення КСУ, Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Позивачем же в свою чергу, не доведено та не підтверджено жодним доказом у справі факту нанесення шкоди особистому немайновому праву та/або приниження ділової репутації, існуванні перешкод у здійсненні таких прав. Також не наведено жодної обставини, що могла б засвідчити наявність причинно-наслідкового зв'язку між скеруванням звернення, враховуючи серед іншого, й відсутність доказів його отримання адресатом, та настання для Позивача хоча б якогось негативного наслідку чи перешкод у здійсненні особистих немайнових прав.

П. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_3 Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_4 Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція).

Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

А тому, при розгляді зазначеної справи, повинні враховуватися положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_3 Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_4 Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція).

Водночас, як вказується у пункті 2 постанови Пленуму N 1, при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права. Частиною 1 статті 10 цієї Конвенції закріплено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду у демократичному суспільстві межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України», одним з обов'язків Служби безпеки України є виявлення, припинення та розкривання кримінальних правопорушень, розслідування яких віднесено законодавством до компетенції Служби безпеки України, проводити їх досудове розслідування; розшукувати осіб, які переховуються у зв'язку із вчиненням зазначених кримінальних правопорушень.

Отже, суд погоджується з доводами відповідача, що їх лист не може розцінюватись як поширення інформації відповідно до положень ст. 40 Конституції України, оскільки мала місце реалізація свого конституційного права, та безпосередньо встановлених законом обовязків щодо запобігання вчиненню правопорушень, а не поширення недостовірної інформації.

За таких обставин, така інформація не може бути судом визнана як недостовірна інформація відповідно до положень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи".

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, якою передбачені вимоги щодо допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 12 та 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову.

У зв'язку з цим, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 5, 11, 13, 76-80, 81, 89, 141, 210, 223, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління Служби безпеки України в Одеській області, третя особа Роздільнянська районна рада Одеської області про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суду міста ОСОБА_1 протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.07.2018 року.

Суддя В.І.Загороднюк

16 липня 2018 року