Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 647/2700/14-ц

провадження № 61-16017св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Тягинська сільська рада Бериславського району Херсонської області, ОСОБА_4,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - реєстраційна служба Бериславського районного управління юстиції Херсонської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Херсонської області, у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Базіль Л. В., Ігнатенко П. Я., від 18 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області, ОСОБА_4, третя особа - реєстраційна служба Бериславського районного управління юстиції Херсонської області про визнання рішення виконавчого комітету сільської ради незаконним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування державної реєстрації.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що після смерті її батьків - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, вона є єдиним спадкоємцем за законом. Зазначала, що з 18 липня 1987 року до 31 травня 2000 року її батько - ОСОБА_6 проживав у с. Тягинка Бериславського району Херсонської області у будинку, який належав його батькові - ОСОБА_8, та на цьому подвір'ї збудував новий житловий будинок. Рішенням виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області від 13 квітня 1988 року за батьком було визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1. 13 квітня 1988 року батьку було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Причини зміни нумерації будинків не оформили. Із 2000 року у цей житловий будинок з дозволу ОСОБА_9, яка доглядала за житловим будинком, вселилася сім'я ОСОБА_4, яка і продовжує проживати у спірному житловому будинку. Про наявність у власності батька спірного житлового будинку їй стало відомо у травні 2014 року, у зв'язку з чим вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини. Одночасно з цим їй стало відомо, що ОСОБА_4, проживаючи у житловому будинку її батька, на підставі рішення виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області від 23 лютого 2012 року № 12 стала власником спірного жилого будинку, отримавши 25 грудня 2012 року свідоцтво про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2. Незважаючи на різницю у нумерації спірного житлового будинку у правовстановлюючих документах, житловий будинок № 11, або № 6 та НОМЕР_1 за указаною адресою є одним і тим самим будинком, та розташований на одному і тому самому подвір'ї. Іншого будинку ОСОБА_4 не будувала. Наявність зазначеного рішення та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на ім'я відповідача, які вона вважає незаконними, позбавляє її можливості оформити спадщину на спірний житловий будинок, який залишився після смерті її батька - ОСОБА_6, який вона прийняла у спадщину з часу відкриття спадщини.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, визнати незаконними зазначені рішення виконавчого комітету сільської ради та свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок, видане на ім'я відповідача й скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області, у складі судді Волошина Р. Р., від 10 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела того, що оскарженим рішенням виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області від 23 лютого 2012 року № 12 порушені її спадкові права, оскільки не довела, що будинок НОМЕР_1, який належить ОСОБА_10, і будинок, що належав померлому ОСОБА_6, є одним і тим самим будинком, незважаючи на різну нумерацію. Суду не надано доказів, що ОСОБА_2 відмовлено в оформленні спадщини через органи нотаріату.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2014 року скасовано та постановлено нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області від 23 лютого 2012 року № 12 про визнання права власності на житловий будинок і господарські будівлі і споруди АДРЕСА_2 за ОСОБА_4

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 25 грудня 2012 року на ім'я ОСОБА_4, видане на підставі рішення виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області від 23 лютого 2012 року № 12.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами НОМЕР_1 по пров. Бериславському у с. Тягинці Бериславського району Херсонської області, проведену на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 25 грудня 2012 року.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що будинок АДРЕСА_3 є одним і тим самим, який належав на праві власності батьку позивача - ОСОБА_6, відповідно до свідоцтва про право власності від 13 квітня 1988 року. Позивач фактично прийняла спадщину, а тому права останньої на спадкове майно порушенні. Відповідач неправомірно набула право власності на спірний будинок, оскільки чинним законодавством не передбачено набуття права власності на підставі заяви, яку було розглянуто виконкомом Тягинської сільської ради Бериславського району та прийнято рішення 23 лютого 2012 року № 12 про визнання за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок і господарські будівлі і споруди у АДРЕСА_2.

У травні 2017 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2017 року та залишити в силі рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2014 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Представник заявника посилається на те, що існує дві будівлі, а саме: стара будівля під номером 6 чи 11 є будівлею спадкодавця ОСОБА_6, а також існує інша будівля, у якій проживає відповідач під номером 7. Спірний будинок під номером 7, за погодженням з колишнім директором КСП «Калініна», було побудовано на земельній ділянці, належній ОСОБА_6, частину якої він продав під будівництво спірного будинку. Будинок під номером 7 будувався на земельній ділянці ОСОБА_6, однак будувався за кошти КСП «Калініна» та не був власністю спадкодавця. Сім'я ОСОБА_4 з 2000 року проживає у даному будинку та доглядає за ним. Жодних заповітів відносно будинку під номером 7 ОСОБА_6 не залишав оскільки знав, що він йому не належить. Права позивача не є порушеними, а посилання на положення статті 392 ЦК України є безпідставними, оскільки спадкодавцю не належав на праві власності будинок № 7, на який претендує спадкоємець.

11 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області, ОСОБА_4, третя особа - реєстраційна служба Бериславського районного управління юстиції Херсонської області, про визнання рішення незаконним, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування державної реєстрації призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, донькою якого є позивач - ОСОБА_2 (а. с. 8, 11, т. 1).

Відповідно до акту від 02 квітня 1988 року, складеного секретарем виконкому Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області, ОСОБА_6 проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 16, т. 1).

Згідно архівного витягу від 05 червня 2014 року рішенням виконавчого комітету Тягинської сільської ради від 13 квітня 1988 року № 27/4 за ОСОБА_6 визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 (а. с. 17, т.1).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 13 квітня 1988 року, виданого на підставі зазначеного рішення виконавчого комітету, ОСОБА_6 належав житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 18, т.1).

Із урахуванням зазначеного, апеляційним судом встановлено, що будинок АДРЕСА_3 є одним і тим самим, який належав на праві власності батьку позивача - ОСОБА_6, відповідно до свідоцтва про право власності від 13 квітня 1988 року, незважаючи на відсутність офіційних даних у Тягинській сільській раді щодо зміни нумерації будинків. Ці обставини учасниками справи не оспорювались.

Рішенням виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району б/н від 12 грудня 1993 року і додатку до нього ОСОБА_6 передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку і підсобного господарства земельну ділянку площею 0,12 га (а. с. 224, 225, т. 1, а. с. 56, 57, т. 2).

Рішенням виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району від 23 лютого 2012 року за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 і 25 грудня 2012 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та здійснено державну реєстрацію прав (а. с. 19, 20, т. 1).

Вказане рішення прийнято на підставі заяви ОСОБА_4 (а. с. 169, т. 2).

Відповідно до довідки Тягинської сільської ради Бериславського району від 24 вересня 2015 року по АДРЕСА_1, натомість за даними погосподарської книги обліковується будинок НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_4 (а. с. 261, т. 1).

Згідно довідки Тягинської сільської ради Бериславського району від 20 травня 2014 року № 692 за даними загальної книги реєстрації громадян Тягинської сільської ради Бериславського району - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 18 липня 1987 року (а. с. 12, т.1).

У травні 2000 року ОСОБА_6 знявся з реєстрації у АДРЕСА_1 та зареєструвався у АДРЕСА_4 - за місцем реєстрації своєї доньки ОСОБА_2, де проживав до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, 12, 14, т. 1).

Згідно частини третьої статті 10, частини першої та четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, а також дослідивши записи у погосподарських книгах Тягинської сільської ради № 8 за 1986-1987-1990 роки та № 2 за 1991-1995 роки, дійшов висновку про те, що за ОСОБА_6 за особовим рахунком НОМЕР_3 рахується житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,12 га, без зазначення поштової адреси. ОСОБА_4 протилежного не довела, не надала належних доказів на підтвердження того, що саме за її замовленням або особисто нею було збудовано чи добудовано спірний будинок. Відповідачем не спростовано тієї обставини, що спірний будинок під номером 7 знаходиться на земельній ділянці, яка належала спадкодавцю на підставі рішення виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району б/н від 12 грудня 1993 року, на підставі якого ОСОБА_6 передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку і підсобного господарства земельну ділянку площею 0,12 га. Вказане рішення є чинним, доказів продажу частини земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок, або припинення права на землю на інших підставах відповідачем не надано. Також ОСОБА_4 не довела наявності свого права на земельну ділянку.

Апеляційним судом було досліджено дані технічного паспорту на житловий будинок (власником якого зазначеного ОСОБА_4), складеного 12 грудня 2012 року, згідно якого роками забудови будинку, будівель і споруд по АДРЕСА_2 зазначено - 1960 і 1987 роки (а. с. 69-71, т. 1).

Враховуючи, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 було оформлено за спадкодавцем 13 квітня 1988 року, наявність у його власності земельної ділянки, на якій знаходяться спірні будівлі, а також даних про час створення будівель, які містяться у технічній документації, слід дійти висновку, що спір стосується майна, яке знаходиться на одній земельній ділянці.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Згідно частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, з травня 2000 року до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкодавець ОСОБА_6 проживав разом із своєю донькою, позивачем у справі ОСОБА_2, а тому позивач вважається такою, що прийняла спадщину.

Набуття права власності регламентується главою 24 Цивільного кодексу України. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи із того, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, незалежновід часу звернення за її оформленням до нотаріальної контори, оскільки проживала разом із спадкодавцем, судом апеляційної інстанції, із урахуванням інших встановлених обставин у справі, зроблено обґрунтований висновок про те, що оскарженим рішенням виконавчого комітету Тягинської сільської ради Бериславського району від 23 лютого 2012 року порушено права спадкоємця ОСОБА_6 - ОСОБА_2, оскільки вказане рішення органу місцевого самоврядування прийнято у порушення вимог 328 ЦК України. Свідоцтво про право власності ОСОБА_4 було оформлено за відсутності правових підстав (відсутності прав на земельну ділянку, акту введення будинку в експлуатацію тощо), лише на підставі заяви останньої, чого сама ОСОБА_4 не могла не усвідомлювати.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки апеляційний суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача, права якого порушено, оскільки остання є фактично спадкоємцем майна (частини майна), на яке було оформлено право власності відповідачем. При цьому апеляційний суд повністю врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яких дійшов суд касаційної інстанції в ухвалі від 25 травня 2016 року у цій справі.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта