АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/4147/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б. Яремко В.В.,

секретар: Скакун К.В.

за участю: заявника - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, представника ГТУЮ у Чернівецькій області - Бреника В.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які діють в інтересах ОСОБА_1, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2018 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії та бездіяльність заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань ДВС - начальника УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Малого О.В. щодо проведення службової перевірки законності виконавчого провадження, винесення неправомірної постанови №6 від 23 березня 2018 року «Про наслідки перевірки законності виконавчого провадження», визнання постанови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, головуючий у І-й інстанції - Волошин С.О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду зі скаргою на неправомірні дії та бездіяльність заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань ДВС - начальника УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Малого О.В. щодо проведення службової перевірки законності виконавчого провадження, винесення

_________________________________________________________________________________________

Справа №727/4147/18 Провадження № 22-ц/794/606/18 Головуючий у 1-й інстанції Волошин С.О.

Категорія:59 Доповідач Литвинюк І.М.

неправомірної постанови № 6 від 23 березня 2018 року «Про наслідки перевірки законності виконавчого провадження», визнання постанови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2018 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду представники скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2018 року та направити справу для розгляду по суті до Шевченківського районного суду м. Чернівці.

Посилаються на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкритті провадженні, оскільки скарга подана на дії начальника державної виконавчої служби у зведеному виконавчому провадженні, яку необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Заслухавши пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що подана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки скарга подана на дії та бездіяльність начальника УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Малого О.В. з приводу виконання ним свої службових обов'язків, щодо контролю за правильністю здійснення свої функціональних обов'язків державними виконавцями при виконанні зведеного виконавчого, а не безпосередніх дій в межах виконавчого провадження по виконанню судового рішення.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

У п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому, у п. 3 цієї постанови судам роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 74 діючого Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

У частині першій статті 447 та частині першій статті 448 ЦПК України зазначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

З поданої скарги вбачається, що вона стосується оскарження дій начальника УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області Малого О.В. в межах зведеного виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчих листів, виданих у судових рішеннях, які розглядалися у порядку цивільного судочинства.

Проте, суд першої інстанції не урахував наведені норми права, предмет і підстави пред'явленої скарги, які скаржник визначає на власний розсуд, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Висновок суду, що ОСОБА_1 слід звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку статті 287 КАС України, суперечить вимогам статті 4 ЦПК України, статті 16 ЦК України щодо права особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, подана скарга повинна розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки оскаржувані дії вчинені у межах зведеного виконавчого провадження на виконання рішень судів, ухвалених в порядку цивільного судочинства.

Однак, посилання в апеляційній скарзі на норми ст.ст. 82-86 ЗУ «Про виконавче провадження» не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Норми ст.ст. 82-86 ЗУ «Про виконавче провадження» містилася в редакції від 21 квітня 1999 року № 606-XIV. 05 жовтня 2016 року набрав чинності ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ.

Відповідно до п.7 прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 06.06.2016р.) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, на момент подання скарги в квітні 2018 застосовуються положення ЗУ «Про виконавче провадження» від 06 червня 2016 року № 1404-VІІІ (із змінами та доповненнями).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене, оскільки суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкритті провадження у даній справі, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду від 26 квітня 2018 року як така, що постановлена з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Керуючись статтями 367, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які діють в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

В.В. Яремко