Провадження № 2/522/540/18
Справа № 522/7903/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати

В С Т А Н О В И В :

До Приморського районного суду 27.04.2017 року звернувся позивач з позовом до Державного підприємства «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, доповнивши свої вимоги заявою від 26.02.2018 року (доповнення №3), позивач просив:

- скасувати наказ ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України №15 від 08.02.2016 року «Про результати службового розслідування», в частині оголошення ОСОБА_1 догани;

- скасувати наказ ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України №18 від 02.03.2016 року «Про покарання ОСОБА_1В.»;

- скасувати наказ ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України №20 від 02.03.2016 року «Про звільнення з роботи»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» з часту його звільнення, тобто з 02.03.2016 року;

- зобовязати ДП МОУ «Південьвійськбуд» сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2016 року по дату поновлення на роботі;

- стягнути з ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України загальну грошову суму заборгованості у розмірі 110 523 грн. 57 коп., а саме: по витраченим підзвітним сумам у розмірі 65 162 грн. 20 коп.; заборгованості по заробітній період в період з січня 2014 року по лютий (включно) 2016 року у розмірі 44 690 грн. 03 коп.; та компенсації за невикористану відпустку терміном 81 календарний день у розмірі 671 грн. 34 коп.

В обґрунтування позову вказано, що наказом т.в.о. Директора ДП «Південьвійськбуд» МО України №18 від 02.03.2016 року «Про покарання ОСОБА_1В.» звільнено ОСОБА_1 з займаної посади заступника директора підприємства за ч. 2 ст. 147 КЗПП України, за порушення трудової дисципліни. Позивач вважає даний наказ незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству. У звязку з хворобою, а потім внаслідок того, що підприємство зі мною не розрахувалося по заробітній платі за 2015 рік, за службові відрядження у 2014 р. та 2015 р., у звязку з небажанням адміністрації надати позивачу копію вказаного наказу для його оскарження, вказаний наказ №18 від 02.03.2016 року про звільнення ОСОБА_1 та трудову книжку Адвокат звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання документів для оскарження в суді, проте адміністрація відповідача довго зволікала, позивач не зміг чекати та звернувся до суду.

Ухвалою суду від 28.04.2017 року провадження у справі відкрите, попереднє судове засідання призначене на 29.05.2017 року.

Ухвалою суду від 29.05.2017 року справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.07.2017 року.

До суду 05.07.2017 року надійшли заперечення на позов ДП Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», згідно яких просили відмовити у задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що у наказі про звільнення позивача описується, що ОСОБА_2 ознайомився з наказом №15 від 08.02.2016 року «Про результати службового розслідування», відмовився його підписувати. Актом від 04.03.2016 року комісією у складі 3-х осіб було виявлено та зафіксовано, що ОСОБА_1 трудову книжку не забрав, залишивши відкритий свій робочий кабінет. При огляді кабінету було т виявлено, що були відсутні ноутбук, ключі від кабінету та магнітна картка від вхідних дверей. Надалі 07.11.2016 року ОСОБА_1 зявився до офісу та передав новому керівництву перелік документів, які залишились у нього після звільнення. Відповідач неодноразово направляв позивачу листи, щоб ОСОБА_1 забрав свою трудову книгу. ОСОБА_1 неодноразово зявлявся до офісу з вимогами щодо стягнення заборгованості, проте трудову книгу відмовлявся забирати, тож претензії позивача є незрозумілими та необґрунтованими.

При розгляді справи у судовому засіданні 05.07.2017 року була оголошена перерва по справі до 20.09.2017 року.

У доповненнях до позовної заяви №1 від 20.09.2017 року, якими позивач просив суд зобовязати відповідача надати повну інформацію щодо його звільнення, оскільки ДП «Південьвійськбуд» надав не повну інформацію та у позивача відсутня посадова інструкція за допомогою якої він може обґрунтувати незаконність свого звільнення (т. а.с.143-144).

Розгляд справи у судовому засіданні 20.09.2017 року було відклало на 02.11.2017 року.

Ухвалою суду від 20.09.2017 року була частково задоволена заява ОСОБА_1 про витребування доказів та витребувано від ДП «Південьвійськбуд» належним чином завірені копії документів, що стосуються звільнення позивача з посади та його доходи.

24.10.2017 року до суду надійшли доповнення до позовної заяви, згідно яких позивач вказав, що дізнався про існування наказу відповідача №20 «Про звільнення з роботи», наказ №15 «Про результати службового розслідування», з якими він також не погоджується (т. 1 а.с.188-192).

При розгляді справи у судовому засіданні 02.1.2017 року у справі була оголошена перерва до 20.12.2017 року.

Ухвалою суду від 20.12.2017 року ухвалено розглядати позов ОСОБА_1 до ДП «Південьвійськбуд» МОУ про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 05.02.2018 року.

Ухвалою суду від 05.02.2018 року закрите підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду по суті на 01.03.2018 року.

У доповненнях №3 до позовної заяви наведено розрахунки заборгованості ДП «Південьвійськбуд» перед ОСОБА_1 (т.2 а.с.5-10).

Розгляд справи у судовому засіданні 01.03.2018 року було відкладено на 24.04.2018 року у звязку з необхідністю направлення уточнення позову відповідачу та з урахуванням прав відповідача на відзив.

До суду 20.04.2018 року від ДП «Південьвійськбуд» надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду не з вини адміністрації відповідача, а з власного не бажання, крім того врешті решт позивач отримав копію наказу про звільнення, трудову книжку та частковий розрахунок 22.03.2017 року, позовна заява подана 27.04.2017 року, в той час як місячний строк закінчився 22.04.2017 року.

До суду 20.04.2018 року надійшов відзив ДП «Південьвійськбуд» на позов ОСОБА_2, згідно якого вказали, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, зважаючи на необґрунтованість позовних вимог. У відзиві було вказано, що на разі поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника директора не є можливим з огляду на те, що відповідно до наказу Міністерства Оборони України №13 від 12.01.2018 року «Про ліквідацію державного підприємства Міністерства Оборони України «Південьвійськбуд». У відповідача виникають сумніви, що довідка від 26.02.2018 року подана позивачем, підписана головним бухгалтером ОСОБА_3 Позивачем не вірно здійснено розрахунок заборгованості, адже не враховано, що він був прийнятий на роботу на неповний робочий тиждень.

У судовому засідання 24.04.2018 року після пояснень учасників процесу було оголошено перерву у розгляді справи до 15.05.2018 року.

У судовому засіданні 15.05.2018 року при розгляді справи було оголошено перерву до 01.06.2018 року для виклику свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

До суду 01.06.2018 року надійшли письмові заперечення ДП «Південьвійськбуд», згідно яких відповідач доповнивши свої попередні заперечення підтримував позицію щодо того, що у задоволенні позову ОСОБА_1 має бути відмовлено (т.2. а.с.96-106).

У судовому засіданні 01.06.2018 року були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4, по справі оголошено перерву до 13.07.2018 року.

До суду 10.07.2018 року надійшли заперечення відповідача щодо авансових звітів та щодо розрахунку при звільненні (т.2 а.с.148-152).

У судових засіданнях в тому числі і 13.07.2018р. ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, при цьому позивач пояснив, що з наказом про звільнення його не ознайомлювали, трудову книжку з копією наказу він отримав 22.03.2017 року, оскільки раніше йому такий наказ на запити не надавали. 03.03.2016 року позивач знаходився на лікуванні у воєнному госпіталю і з тих пір позивач не міг зустрітися з керівником підприємства, у звязку з тим, що ОСОБА_6 відразу був звільнений з посади, потім призначили Тульчинського, але той фактично не працював. З 26.09.2016 року був призначений т.в.о. ОСОБА_7. Тобто, підприємство фактично не працювало. При цьому він на питання головуючої пояснив, що він не отримував заробітну плату після 02.03.2016 року, але допомагав ОСОБА_7 входити в курс справ на підприємстві, оскільки його попросили. ОСОБА_7 обіцяв позивачу розібратися з наказом щодо службового розслідування, але згодом відмовив у скасуванні цього наказу, пояснюючи, що дане питання вирішував суд. Також позивач не спростовував факт передачі ОСОБА_7 документів, ключів та техніки. Крім того в судовому засіданні 24.04.2018 року позивач пояснив, що на момент передачі документів він знав про своє звільнення, але копію наказу не отримував. Також зазначав, що 02.03.2016 року позивача покликав до себе в кабінет ОСОБА_6 та запропонував йому звільнитися за власним бажанням у присутності Кушнеренко, у звязку зі службовим розслідуванням або позивача звільнять за статтею, але позивач відмовився та вийшов з кабінету. Позивач вказує, що в період роботи він часто їздив у відрядження на що витрачалися кошти, але підприємство їх так і не виплатило. Також позивач пояснив, що ніяких розпоряджень бухгалтеру він навіть не міг надавати, оскільки не мав таких повноважень, а міг лише консультувати.

Представник позивача ОСОБА_8 у судовому засіданні крім всього просив звернути увагу, що наказ про догану є таким, що не відповідає дійсності, позивач ніяких розпоряджень бухгалтеру не надавав та підприємство «Орбіта» є не фіктивним, а справжніми діючим підприємством з яким у ДП були договірні відносини, про що вони надали документи. Строк звернення до суду сторона позивача пропустила з поважних причин, оскільки не могли отримати у відповідача документів, які він запитував для того, щоб обґрунтувати позов. Також просив стягнути неотриману заробітну плату.

Представники відповідача ОСОБА_9 ОСОБА_10 просили відмовити у задоволенні позову, просили застосувати строк позовної давності та зазначили, що вон спростовують факт, що підприємство з 2016 року не працювало, а навпаки працювали та виплачували заробітну плату працівникам, а позивач іноді зявлявся на підприємство, оскільки у нього були ключі як від підприємства так і від свого кабінету. Позивачу була виплачена заробітна плата після звільнення, яку він отримав 05.03.2016 року на банківську карту разом з компенсацією за відпустку. Крім того, щодо вимог про стягнення коштів по авансовим звітам зазначили, що вони вважають, що по таким звітам є переплата про що вони надали довідку. На питання головуючого відповіли, що доказів щодо виплати цих коштів вони не можуть надати, оскільки на підприємстві змінилося декілька керівників та не всі документи збереглися, зникла печатка, у звязку з чим вони зверталися до правоохоронних органів. Крім того зазначили, що суду надано акт прийому-передачі документів позивачем, який свідчить про його обізнаність з усіма наказами.

ОСОБА_11 предмету позовних вимог цей спір відноситься до трудових правовідносин.

З матеріалів справи та пояснень сторін, свідків судом встановлено слідуючі обставини:

ОСОБА_11 наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» №13 від 29.01.2016р. для проведення службового розслідування було створено комісію у складі: голова комісії заст. Директора-начальник відділу матеріально-технічного постачання ОСОБА_12 та членів комісії-фінансового директора ОСОБА_13 , пом. Директора з кадрових питань ОСОБА_14 для встановлення достовірності виявлених ф актів, взяття пояснень з посадових осіб, термін роботи якої встановлено з 29.01.2016р. по 08.02.2016р.

ОСОБА_11 наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» №15 від 08.02.2016р. «Про результати службового розслідування» під час проведення службового розслідування встановлено: неналежне ведення бухгалтерського обліку( відсутність бухгалтерської програми та додатків до неї), відсутність рядку оригіналів бухгалтерських та фінансових документів (договори, додаткові угоди, акти виконаних робіт ті інше), приховування реальних фінансових показників по борговим зобовязанням контрагентів. Також будо встановлено про факт використання коштів з каси та рахунку підприємства без вказівки керівника згідно пояснень ОСОБА_15 30.12.2015р. було безпідставно перераховано МП «Орбіта» кошти за розпорядженням заст. директора ОСОБА_1 та головного інженера ОСОБА_16 за роботи, хоча заборгованість перед цим підприємством відсутня, в звязку з тим що акти виконаних робіт ніким не погоджені та не підписані. У звязку з чим службове розслідування закінчено, наказано надати зазначену інформацію до СБУ, Міністру оброни України, Генеральному прокурору України. За перевищення своїх посадових обовязків керуючись ст..147 п.2 КЗпП України ОСОБА_1 як заст. директора оголошено догану.

При цьому вказано про доведення наказу до ОСОБА_1 під особистий підпис після його виходу з відпустки.

Наказом ДП МОУ «Південьвійськбуд» №18 від 02.03.2016р. «Про покарання ОСОБА_1В.» керуючись ст.147 п.2 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з роботи за систематичне невиконання розпоряджень тимчасово-виконуючого обовязки директора підприємства та враховуючи те,що до нього вже застосовувались стягнення за порушення трудової дисципліни.

При цьому в наказі зазначено, що в ході прийому передачі справ та майна на ДП МОУ «Південьвійськбуд» на підставі наказу Департаменту державної власності МОУ №1 від 14.01.2016р. «Про створення комісії з передачі справ та майна» , було виявлено ряд порушень, а саме виявлено факти :

- передачі нерухомого майна підприємства під заставу,

- використання коштів з каси та рахунку підприємства без вказівки керівника.

На підставі виявлених фактів наказом від 29.01.2016р. №13 «Про проведення службового розслідування» комісією підприємства було проведено розслідування, а саме взяті пояснення з посадових осіб які безпосередньо або опосередковано причетні до скоєння вищезазначених порушень. До вищезазначених фактів причетний заст.. директора ОСОБА_1 наказом ДП від 08.02.2016р. №15 «Про результати службового розслідування» ОСОБА_1 було оголошено догану, але враховуючи те, що на час проведення розслідування ОСОБА_1 на підставі наказу від 04.02.2016р.№10 о/с знаходився у частині щорічної відпустки, було визначено ознайомити його з наказом після виходу з відпустки.

19.02.2016р. в день виходу його з відпустки в присутності помічника директора з виробничих питань ОСОБА_14, фінансового директора ОСОБА_13 в кабінеті т.в. директора ОСОБА_6 та в його присутності ОСОБА_14 ознайомив ОСОБА_1 з наказом №15 від 08.02.2016р. «Про результати службового розслідування», який також було зачитано в голос.

ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення та ставити особистий підпис про ознайомлення з наказом від 08.02.2016р. №15, але доповів, що надасть пояснення пізніше. До теперішнього часу пояснень не надав та з наказом не ознайомився, про що йому неодноразово нагадував т.в.о. директор ОСОБА_6 тому ОСОБА_1 звільнено за п.2 ст.147 КЗпПУ (за систематичне невиконання обовязків, покладених трудовим договором).

Крім того згідно наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» №20 від 02.03.2016р. ОСОБА_1 звільнено з посади заст. директора за ч.3 ст.40 КЗпП України ( за систематичне невиконання обовязків, покладених трудовим договором) з 02.03.2016р. (а.с.196). Підстава наказу зазначено: наказ ДП МОУ «Південьвійськбуд» №18 від 02.03.2016р.

З наданого суду представником відповідача засвідченої належним чином копії ОСОБА_11 від 04.03.2016р. за підписами т.в.о. директора ОСОБА_6, заст.. директора ОСОБА_5 та ст. інспектора по кадрам ОСОБА_17 вбачається , що ОСОБА_1, звільнений 02.03.2016р. за п.3 ст.40 КЗпП України трудову книжку не забрав, пояснень ніяких не надав, та залишив кабінет, в якому працював, не закривши його та не передав техніку, меблі та інше. При огляді кабінету виявлено відсутність ноутбуку, ключі від кабінету не залишив та нікому не передав магнітну картку вхідних дверей ДП.(а.с.41).

ОСОБА_11 акту №12/45 прийому-передачі установчих та бухгалтерських документів від 07.11.2016р. вбачається про передачу від ОСОБА_1 т.в.о. директору ДП «Південьміськбуд» ОСОБА_7 документів.(а.с.42).

Як вбачається з договору ОСОБА_1 уклав договір про правову допомогу 20.12.2016р. з адвокатом ОСОБА_18

З листа ДП «Південьміськбуд» від 10.01.2017р. направленого на адресу ОСОБА_1 вбачається про повторне пропонування зявитися на підприємство для отримання трудової книжки, який останній отримав згідно поштового повідомлення 17.01.2017р. (а.с.43), отримання якого підтверджується поштовим повідомленням про отримання 18.01.2017р.(а.с.44).

06.02.2017р. позивач звертався на адресу т.в.о. директора з заявою про видачу йому трудової книжки, копії наказів про його звільнення та про повний розрахунок.

13.02.2017р. позивач звертався з заявою про проведення з ним повного розрахунку за 2015р та відрядження за 2014-2015р.р., а також про видачу копії наказів про його відрядження, про довідку про нараховану та отриману ним заробітну плату, ксерокопії авансових звітів.

Також його адвокатом 05.04.2017р. направлено адвокатський запит на імя директора підприємства, в якому просив з метою підготовки позову до суду про незаконне звільнення , відшкодування збитків та поновлення на посаді надати: копії наказу №1 від 14.01.2016р, копію звіту комісії створеної відповідно до наказу, копію наказу від 29.01.2016р. «Про проведення службового розслідування», та копію звіту відповідно до цього наказу, наказу №15 від 08.02.2016р., копію посадових обовязків, наказів про його призначення на посаду т.в.о. директора, та наказу про розрахунки.

Листом від 18.04.2017р. т.в.о. директора ОСОБА_7 просив адвоката надати підтверджуючи документи на право зайняття адвокатською діяльністю та після їх надання у звязку з великим обсягом документів будуть інформувати про продовження запиту на 20 днів. Дана відповідь була отримана адвокатом ОСОБА_18 26.04.2017р. (а.с.10).

24.05.2017р. на адресу відповідача адвокатом позивача знову наданий запит з проханням надати інформацію зазначену в адвокатському запиті від 05.04.2017р.

07.06.2017р. на адресу адвоката ДП надало : копію наказу МОУ №16-ДП від 27.05.2014р., наказу ДП №20 від 02.03.2016р., копію посадової інструкції, наказу №15 від 08.02.2016р, №13 від 29.01.2016р., та повідомили що розрахунку з ОСОБА_1 відповідно до довідки від 05.10.2015р. не проводились.

ОСОБА_11 копії довідки від 05.10.2015р. за підписом головного бухгалтера ОСОБА_15 заборгованість ДП перед ОСОБА_1 по витраченим підзвітним сумам станом на 01.10.2015р. складає 56972 грн. 58 коп.(а.с.11). проте суд вважає це неналежним доказом, оскільки довідка не підписана керівником ДП.

Судом встановлено, що на час видання зазначеного наказу №15 від 08.02.2016р. про догану ОСОБА_19 був у відпустці, копію йому не надали та після його виходу на роботу 19.02.2016р. було ознайомлено з цим наказом зачитуванням у голос, що підтверджується поясненнями позивача.

ОСОБА_11 від 04.03.2016р. вбачається що ОСОБА_1 на той час не отримав свою трудову книжку.

ОСОБА_11 довідки т.в.о. директора ОСОБА_7 посадовий оклад т.в.о. директора ОСОБА_1 за період роботи з 11.03.2015р. до 14.08.2015р. становив 3520 грн., а за період його роботи з січня 2014р. по травень 2014р. та з 14.08.2015р. по 31.10.2015р. на посаді заст.. директора становив 3520 грн. (а.с.194). Зазначене також визнається позивачем.

Розмір середньоденної заробітної плати складає 117 грн. 51 коп. (а.с.195).

З довідки за підписом голови ліквідаційної комісії ДП ОСОБА_20 та гол. бухгалтера від 20.04.2018р. (а.с.128 т.2) встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 1095,63:22=49,80 грн.; що він перебував у відпустці з 25.01.2016р. терміном 24 кал. дні з виплатою коштів,

ОСОБА_11 наказу Міністерства оборони України №13 від 12.01.2018р. вбачається про припинення ДП МОУ «Південьміськбуд» шляхом ліквідації та призначенням ліквідаційної комісії, що також підтверджується витягом-інформацією з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, - в стані припинення з 18.01.2018р. (а.с.,216-219, 220-223 т.1). У звязку з вказаним голова ліквідаційної комісії ОСОБА_21 своїм листом від 24.01.2018р. повідомив профспілковий комітет ДП про звільнення працівників згідно ч.1 ст.40 КЗпП України після спливу двох місяців з дня повідомлення, на якому наявний підпис голови в особі ОСОБА_22В.(а.с.49 т.2).

Таким чином вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено згідно наказів №18 від 02.03.2016р. та №20 від 02.03.2016р.

Як встановлено судом позивач отримав 22.03.2017р. копію наказу №18 , а копію наказу №20 та №15 отримав лише 08.06.2017р.

Позивач зазначає що отримав копію наказу про звільнення, трудову книжку та заробітну плату 22.03.2017р., що також підтверджується копією з журналу видачі трудових книжок з його підписом (а.с.13-14) та складеним 22.03.2017р. Актом про отримання, в якому зазначено що ОСОБА_1 відмовлявся отримувати свою трудову книжку з підприємства і що йому відправлялись відповідні листи від 18.11.2016р. ісх 153 та від 10.01.2017р. №2, проте вони залишились без відповіді (а.с.60 т.2).

В своїх поясненнях в судовому засіданні позивач підтвердив, що йому дійсно після виходу з відпустки 19.02.2016р. у кабінеті директора було зачитано у голос наказ про оголошення йому догани, проте йому повідомили що це лише проект наказу, на що позивачем була висловлена критика , попри те в порушення діючого законодавства у нього не відбиралися з цього приводу будь-яких пояснень. Згодом на при кінці дня 02.03.2016р. його викликали до в.о. директора ОСОБА_6 і у присутності Кушніренко йому було запропоновано подати заяву про звільнення за власним бажанням, або його буде звільнено за статтею, на що позивач не погодився та пішов з роботи. На наступний день зі слів позивача позивач не вийшов на роботу у звязку з хворобою та лікування у воєнному госпіталі, через два тижня він повернувся на роботу, проте на той час вже було звільнено ОСОБА_6 з посади в.о. директора , тобто не було з ким розмовляти, та призначено іншу особу - Тульчинського та згодом ще іншого - ОСОБА_23, з яким його познайомили та якому він на прохання концерну допомагав увійти в курс всіх справ на підприємстві, у позивача була з ним розмова щодо скасування відносно нього наказу про звільнення, на що той спочатку надавав йому згоду і просив почекати щоб розібратися зі справами на ДП, але останній згодом так і на переглянув наказ службового розслідування та позивач звернувся до суду з позовом. З наказом №15 від 08.02.2016р. позивач ознайомився 08.06.2017р.. крім того він підтвердив суду що йому на банківську картку було перераховано підприємством 05.03.2016р. кошти у розмірі десь 11000 грн., але йому не було відомо за що саме.

При цьому судом встановлено, що позивач отримав копію трудової книжки 22.03.2017р, проте також встановлено, що він з 02.03.2016р. не отримував заробітну плату, і ще 07.11.2016р. він передав згідно ОСОБА_21 прийому-передачі в.о. директора ОСОБА_7 документи , ключі від кабінету та ноутбук, які у нього залишились після звільнення, і що відповідач направляв на його адресу листа щодо отримання ним трудової книжки у звязку з звільненням, які позивач отримав 10.01.2017р.

Крім того позивач також посилається на те що колишній т.в.о. директора ОСОБА_24 був відсторонений від посади ухвалою слідчого судді, що знайшло своє підтвердження ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 11.12.2015р. (справа №522/24490/15-к) якою підозрюваного ОСОБА_25 відсторонено від займаної посади т.в.о. директора (а.с.17-21).

З пояснень свідка ОСОБА_4 в судовому засідання 01.06.2018р. судом встановлено, що вона була прийнята 24.02.2017р. на роботу ДП на посаду інспектора по кадрам та їй було передані справи в тому числі по особистому кладу працівників, та було виявлено що наказом майже рік тому ОСОБА_1 був звільнений, проте він досі не отримав трудову книжку у звязку з тим, що він не приходить і її не забирає, хоча йому направлялись листа з проханням отримати трудову книжку і також їй було відомо про те що він подав до підприємства позов. При цьому її робоче місце було у приймальні директора підприємства, і тому вона під час знаходження на робочому місце бачила людей, які заходили до кабінету директора, в тому числі неодноразово бачила чоловіка, як потім зясувалася що це і був ОСОБА_1 ,коли від ОСОБА_5 їй стало відомо що це є ОСОБА_1, Коли вона його знову зустріла у прийомній директора запропонувала йому разом з комісією створеною з цього приводу отримати трудову книжку, на що він зазначив що підприємство має перед ним борг і він відмовляється забирати, але потім він все ж таки отримав трудову книжку, про що було складено відповідний ОСОБА_21 22.03.2017р. та розписка. Потім вона неодноразово бачила ОСОБА_1 разом з адвокатом у приймальні директора. З 03.11.2017р. вона звільнилась.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що він з 22.01.2016р. працював на посаді помічника директора по виробничим питанням, та був 2 місяці на виробничій базі і за весь цей час він не бачив позивача, якого знає як заступника директора підприємства та його адвоката. Йому відомо що позивача звільнили в березні 2016р. він був ознайомлений з наказом щодо службового розслідування, де було вказано три факти і що було перераховані кошти без розпорядження керівника підприємства на ПП «Орбіта» та що є наказ по особовому складу де позивача було звільнено за неодноразові невиконання обовязків, але після цього позивач зустрічався з ОСОБА_6, потім в квітні 2016р. був наказ про звільнення т.в.о. ОСОБА_6 з посади та призначено на цю посаду Тульчинського, який недовго пропрацював та потім його також звільнили. Весь цей час він працював на своїй посаді на підприємстві та у нього було право підпису на наказах та розпорядженнях, та за його підписами підприємство продовжувало свою діяльність. а з 26-29.09.2016р. прибув новий т.в.о. директора ОСОБА_7 та підприємство почало працювати більш потужно. За весь цей час він дуже рідко бачив ОСОБА_1 на підприємстві, який іноді бував на території підприємства, при цьому вони чекали від позивача ключі від службового кабінету, повернення службового ноутбука та згодом позивач все ж таки передав все це разом з документами ОСОБА_7 десь в той же час йому повернули і трудову книжку., про що було складно ОСОБА_21 з його підписом. Свідок також підтвердив відомості викладені в наказі щодо службового розслідування і що він дійсно підписував ОСОБА_21 від 04.03.2016р. крім того йому відомо що після звільнення позивачу було нараховані кошти у звязку з звільненням на банківську картку, і про це йому повідомила їх бухгалтер.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 27.04.2017р. При цьому позивач подав до суду клопотання про поновлення йому строку на оскарження його звільнення відповідно до ст..235 КЗпП України (а.с.3). Також представником відповідача 20.04.2018р. подано заяву про застування строків позовної давності передбаченого ст.. 233 КЗпПУ (а.с.26 т.2).

Виходячи з предмету позовних вимог зазначені правовідносини регулюються КЗпП України.

Розглядаючи заяву особи на поновлення строку на звернення до суду, суд повинен дослідити усі докази поважності пропуску строку в їх сукупності, оцінити належність таких доводів, ураховуючи проголошене ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод права заявника на доступ до правосуддя".

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП Українидисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

ОСОБА_11 зі ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

ОСОБА_11 наданих роз'яснень у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

ОСОБА_11 з п. 23 вказаної Постанови, за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП Українипідставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Право на працю є основним конституційним правом громадян України. ОСОБА_11 зі статтею 43 Конституції Україниправо на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.

Відповідно до статті 2 КЗпП Українидержавою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП Українизакріплює рівність трудових прав громадян України.

За приписами статті 139 КЗпП Українипрацівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За приписами ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того КЗпП України зазначені строки звернення до суду, які застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так, частина перша статті 233 КЗпП Українипідтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників.

Разом з тим ця стаття встановлює виняток для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП Україниконкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

У цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Встановлені статтею 233 КЗпП Українистроки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП Україниу разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Щодо наказу №15 від 08.02.2016р. :

Судом встановлено що до відома ОСОБА_1 доведено зміст наказу №15 від 08.02.2016р. «Про результати службового розслідування» 19.02.2016р., хоча судом встановлено що пояснення ним не надавались, з копією наказу він ознайомився та отримав 08.06.2017р..(про що свідчить його розписка на супровідному листі ДП від 07.06.2017р. а.с.30) , а з позовними вимогами щодо скасування наказу про догану позивач звернувся до суду 24.10.2017р.(а.с.188). Таким чином зазначена вимога предявлена з пропущенням строку , передбаченого ст.233 КЗпП України без поважних причин.

Щодо наказів №18 від 02.03.2016р. та №20 від 02.03.2016р.:

З вимогою про скасування наказу №18 від 02.03.2016р. звернувся 27.04.2017р., з позовом про скасування наказу №20 від 02.03.2016р. позивач звернувся до суд 24.10.2017р. (а.с.188-192).

Підставою для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади згідно наказу №18 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, стало притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни (ст..147 п.2 КЗпПУ), а за наказом №20 за систематичне невиконання обовязків (п.3 ст.40).

Трудову книжку із записом наказу про звільнення позивач отримав 22.03. 2017 року, про що в книзі обліку трудових книжок міститься особистий підпис позивача, а з позовом про поновлення на роботі він звернувся до суду 27.04.2017р. а копію наказу №20 та №15 отримав лише 08.06.2017р.

З'ясовуючи підстави звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, судом було встановлено, що наказ від 02.03. 2016 року N 18 винесено на підставі наказу №15 про проведення службової перевірки, за яким позивачу в період його відпустки оголошено догану про яку повідомлено лише 19.02.2016р. Також не надано доказів які саме розпорядження не виконав ОСОБА_1

Відповідачем не надано суду доказів того, в чому саме полягало систематичне невиконання позивачем посадових обов'язків, яке послугувало підставою для наказу №20 від 02.03.2018р.

Суд також виходить з того, що роботодавець не звертався до профспілкової організації за отриманням згоди на звільнення працівника та звільнення відбулося без отримання такої згоди. Крім того, наказ про звільнення працівника був не мотивованим;

Суд вважає , що звільнення позивача було проведено із порушенням норм чинного трудового законодавства, а саме відповідачем не було дотримано передбачених ч. 1 ст. 147, ст. 149 КЗпП Україниправил і порядку застосування дисциплінарних стягнень: у ОСОБА_1 не було відібрано пояснення з приводу порушення за яке його було звільнено, з наказом про звільнення у визначеному законом порядку ознайомлено не було й крім того, в наказі №18 відсутні конкретні обставини що свідчать про невиконання позивачем розпоряджень, не зрозуміло за яке конкретне розпорядження його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

20.04.2018р до суду представником надано заяву про застосування строку позовної давності (т.2 а.с.26).

Судом встановлено що позивач передав документи, техніку та ключі ще 07.11.2016р, ним отримано повідомлення про необхідність отримання трудової книжки у звязку зі звільненням достеменно 10.01.2017р., і про своє поновлення він розмовляв з т.в.о. директора ОСОБА_7 який був призначений в.о. директора.

Посилаючись на поважність причин пропуску строку позивач вказує на те, що він хворів. На підтвердження наведених в позові доводів долучив виписку епікриз з медичної картки, з якої встановлено, що з 13.04.2017р. по 25.04.2017р. позивач хворів та знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується записом (виписка епікриз) в його медичній карті К-1482, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні 15.05.2018р.(а.с.78 т.2). Проте не заслуговують на увагу пояснення позивача щодо його не зверненням до керівництва підприємства з приводу не отримання ним після 02.03.2016р. заробітної плати (протягом більш як понад року) та не отримання відомостей щодо його звільнення у звязку з тим, що підприємство на його думку фактично не працювало, оскільки це ніякими доказами не підтверджується ті спростовується представниками відповідача.

Надання суду епікризу про перебування на лікування у медичному закладі з 01.03.2016р.по 18.03.2016р. суд не приймає як допустимий доказ, оскільки в позові відсутні посилання на такі обставини, позивач про такі обстави повідомив у останньому засіданні, проте пояснив суду що він був на роботі 02.03.2016р. і те що він не оформлював при цьому листок непрацездатності та не надавав його за місцем роботи, що є неможливим у випадку хвороби працівника з метою його правильного табелювання за місцем роботи згідно діючого законодавства..

Посилання позивача на те що він пропустив строк звернення до суду, оскільки ним були направлені до відповідача запити про надання інформації, є необґрунтованими, оскільки чинним законодавством не передбачено переривання строку звернення до суду з такими вимогами шляхом направлення запитів до підприємства. Нормами статті 233 КЗпП Українизакріплено право працівника звертатися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Пропуск строку без поважних причин є самостійною підставою для відмови у позові.

У звязку з зазначеним суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог працівника про скасування наказів та про поновлення на посаді і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки строк для пред'явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин.

Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за відрядження:

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 27.04.2017р, проте з позовними вимогами 20.09.2017р. у сумі 65 162,20 грн. (а.с.143-144 т.1) та 26.02.2018р. (т.2 а.с.5-10) у розмірі 65 162 грн.20 коп.

Суду надані авансові звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за період з 17.01.2014р. по 29.12.2015р. з розписками бухгалтера про прийняття від ОСОБА_1 на перевірку (а.с.54-139т.1), проте відповідач не надав суду належних та допустимих доказів щодо виплати позивачу витрачених коштів за цими документами, у звязку з чим суд вважає що вимоги позивача про стягнення 65 162 грн.20 коп. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо отримання позивачем зазначених коштів на корпоративну карту, оскільки такі доводи не знайшли свого належного підтвердження.

Надану позивачем довідку про авансові звіти за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. ОСОБА_1 , яка підписана у встановленому законом порядку, а саме керівником в особі голови ліквідаційної комісії ОСОБА_26 та економістом ОСОБА_22, з якою вбачається що заборгованість відсутня, а навпаки є переплата у розмірі 19824,37 грн. суд не бере до уваги, оскільки докази виплати таких коштів відступні.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку :

З заявлених позивачем позовних вимог 26.02.2018р вбачається , що він просить стягнути заборговано сіть за період з січня 2014р. по лютий включно 2016р. у розмірі 44 690 грн. 03 коп., при цьому зазначив що щомісячний розмір заробітної плати позивача складав 3520 грн. і він мав право на 40 % надбавки до посадового окладу за вислугу років, і в підтвердження якої надав особисті розрахунки. Також в судовому засіданні позивач пояснив, що він працюючи на підприємстві в зазначений період , втому числі і коли він виконував обовязки керівника, отримував не всю нараховану заробітну плату, а лише часткою, конкретних сум не зміг зазначити та пояснюючи це тим, що йому було соромно отримувати всю заробітну плату у звязку з важким становищем на підприємстві.

Суду також надано довідка від 17.10.2017р. про середню заробітну плату ОСОБА_1 за 2015р. щомісячно с січня по грудень у розмірі 3520 грн. (а.с.195,196), за підписом керівника підприємства ОСОБА_7 та гол бухгалтера С.О., яку суд вважає належним доказом.

Суд не приймає як належний доказ надану позивачем довідку про середню заробітну плату за 2014, та нарахування на суму 25107,44 грн.(.с.11 т.2) оскільки довідка не підписана керівником та не засвідчена печаткою, проти якою заперечує представник відповідача. Крім того відсутні докази щодо заборгованості по заробітній платі за інший період по люти1 2016р.

Суд , виходячи з того що в підтвердження зазначених вимог суду не надано належних доказів щодо заборгованості по заробітній платі і враховуючи заперечення відповідача, приходить до висновку що такі вимоги не знайшли своє підтвердження, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, то суд вбачає що згідно наказу від 02.03.2016р. №20 є вказівка на виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку, яку як визнав позивач отримав шляхом нарахування на його картку загальному розмірі 11 756,76 (а.с.153-155т.2).

Враховуючи вищевикладене суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з викладених вище підстав.

Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 1762 грн. на користь держави відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 10, 13-15, 18, 97, 147, 148, 149, 231-233 КЗпП України, ст. ст. 1, 2, 5, 11, 13, 76-80, 81, 89, 141, 210, 223, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) до ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18) про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, - задовольнити частково.

Стягнути з ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1) 65 162 (шістдесят пять тисяч сто шістдесят дві) гривень 20 копійок у рахунок заробітку.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ДП «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18) на користь держави судовий збір у розмірі 1762 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривень) 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 20.07.2018р.

Суддя: ОСОБА_27