Дата документу Справа №
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 330/1917/17

Провадження №22-ц/778/3145/18

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4,

третя особа ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2018 року в складі судді Ковальчук О.А. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_5, про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

09 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив 05 жовтня 2017 року, до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_5, про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовної заяви зазначав наступне.

23 березня 2017 року у віці 78 років померла його мати ОСОБА_7. Після її смерті відкрилася спадщина на будинок № 35 по вул. Центральній (Петровського) в смт. Кирилівка.

Позивач у встановлений законом термін звернувся до приватного нотаріуса Якимівського нотаріального округу ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадщини. Під час написання заяви йому стало відомо, що за своє життя його мати склала заповіт, яким все належне їй майно заповідала племінниці позивача - ОСОБА_3. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 15.09.2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 2447.

З народження позивач мешкав в зазначеному будинку разом з матір'ю, рідними братом ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_9. Після закінчення школи сестра одразу поїхала на навчання в м.Запоріжжя, де вийшла заміж та мешкає до теперішнього часу.

Позивач разом із своїм братом та співмешканцем матері шляхом вкладання власних грошових коштів та шляхом власної фізичної праці здійснювали перебудову та поліпшення житлових умов в будинку. За термін його проживання в будинку він суттєво поліпшився у своєму вигляді, в ньому були побудовані кімнати для проживання відпочиваючих. Його мати під час спілкування з сусідами та рідними постійно наголошувала, що вона бажає, щоб будинок після її смерті дістався її дітям, і що діти повинні між собою його поділити. Проти цього ніхто не заперечував та вони вважали, що так і повинно бути.

Крім того, його мати за своє життя часто хворіла, перебувала на диспансерному обліку в Кирилівському РЦПМСД з діагнозом «ішемічна хвороба серця, стенокардія, гіпертонічна хвороба». Вона неодноразово лікувалась в неврологічному відділенні Запорізької міської лікарні №2, де їй разом з іншими діагнозами ставили діагноз «порушення емоційно-вольової сфери». Після лікування вона постійно вживала різні, в тому числі сильнодіючі, ліки. В подальшому в 2015 році мати ОСОБА_7 проходила обстеження в м. Запоріжжі за підозрою в онкологічній хворобі. Позивач вважає, що сааме в цей час вона перебуваючи під впливом таких важких обставин, як ймовірна онкологічна хвороба склала заповіт. Цей факт також підтверджується тим, що заповіт вона склала в м. Запоріжжі, при цьому заповідаючи все майно, яке знаходиться в смт. Кирилівка своїй внучці, яка також мешкає в смт. Кирилівка.

Під час підготовки позову, а також під час судового засідання було з'ясовано, що правопис прізвища позивача відрізняється від правопису прізвища його матері, а саме: в паспорті позивача в графі прізвище зазначено ОСОБА_1, але при цьому правопис прізвища його матері був здійснений як ОСОБА_7. В свідоцтві про народження позивача прізвище батька та матері були записані російською мовою: батько - ОСОБА_10, мати - ОСОБА_11. В інших документах правопис прізвища позивача зазначався неоднаково. Так, у свідоцтві про восьмирічну освіту прізвище зазначено як ОСОБА_7, саме такий правопис прізвища здійснений і в атестаті про закінчення професійно-технічного училища, у посвідченні тракториста-машиніста третього класу, а також у свідоцтві про загальнообов'язкове державне страхування. Однак у паспорті громадянина України та в паспорті для виїзду за кордон його прізвище зазначено як ОСОБА_11. Крім того, правопис прізвища його рідного брата в паспорті здійснений як ОСОБА_5. Неоднаковий правопис прізвища позивача та прізвища його матері створює певні юридичні наслідки та впливає на його право на отримання спадщини від померлої.

Враховуючи зазначене, позивач просить встановити, що ОСОБА_7, яка померла 23.03.2017 року, є матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати недійсним заповіт, укладений 15.09.2015 року ОСОБА_7 на імя ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_7, яка померла 23.03.2017 року, є матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що той факт, що померла уклала заповіт під час перебування в хворобливому стані, знаходячись на лікуванні в м. Запоріжжя, та заповіт був укладений на дому, говорить про те, що волевиявлення померлої не було вільним. Судом не надано належної оцінки висновку судово-психіатричної експертизи № 150 від 02.04.2018 року.

Учасники справи не скористались своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржує рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2018 року тільки в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним, то апеляційним судом переглядається оскаржуване рішення за результатами розгляду позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним.

Від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності ( т.2 а.с.13)

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності приватного нотаріуса, яка не прибула в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним, виходив з того, що позивач не довів, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складання заповіту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 23 березня 2017 року у віці 78 років померла ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС №376770 (т.1, а.с.7).

Згідно довідки про причину смерті від 23.03.2017 року, причиною смерті ОСОБА_7 є хронічна ішемічна хвороба серця (т.1, а.с. 9).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Кирилівської селищної ради № 1091 від 19.06.2017 року ОСОБА_7 по день смерті 23.03.2017 року була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (Петровського), будинок 35 Якимівського району Запорізької області. Разом з померлою були зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_3І та її малолітні діти ОСОБА_14, ОСОБА_15 (т.1, а.с. 10). Зазначене також підтверджується довідкою виконавчого комітету Кирилівської селищної ради від 01.08.2017(т.1, а.с. 35).

15.09.2015 року ОСОБА_7 склала заповіт, стверджуючи у присутності нотаріуса, що в дієздатності не обмежена, під опікою або піклуванням не перебуває, не знаходиться у алкогольному, токсичному, наркотичному стані, перебуває при здоровому розумі та ясній памяті, розуміє значення свої дій та їх правові наслідки, діє без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального, так і фізичного, яким все її майно яке буде належати їй на день смерті, вона заповідає ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4. Заповіт був складений о 9 годині 20 хвилин у двох примірниках, кожен з яких підписано заповідачем на дому за адресою: АДРЕСА_1. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 15.09.2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 2447 ( т.1 а.с.39).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 174/2017 після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на будинок № 35 по вул. Центральній (Петровського) в смт. Кирилівка. Запорізької області (т.1, а.с.21,35,42,47).

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, позивач посилався на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі ( ст.. 203, ч.2 ст. 1257 ЦК України).Позивач у позовній заяві зазначає, про те, що спадкодавець на час складення заповіту проходила обстеження за підозрою на онкологічне захворювання, тому будучи під впливом цієї обставини склала заповіт. Крім того, на час складення заповіту виявляла ознаки органічного ураження головного мозку та внаслідок наявних розладів здоровя вчиняючи заповіт не усвідомлювала в повному обсязі значення своїх дій у звязку з чим волевиявлення померлої не можна вважати вільним.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та третя особа ОСОБА_5 стверджували, що мати змолоду хворіла. Це підтверджується медичними картками стаціонарно хворої ОСОБА_7 за період з 2001 по 2015 роки, які були направлені до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради (т.1, а.с.200,203) з метою проведення судово-психіатричної експертизи померлої ОСОБА_7

Згідно виписного епікризу і/б №2950 хірургічного відділення міської клінічної лікарні №2 м. Запоріжжя, ОСОБА_7 знаходилася на лікуванні з 01.09.2015 року по 09.09.2015 року з діагнозом Хронічний геморой. Крововилив. Хронічний коліт ( т.1 а.с.154).

Заповіт, складений 15.09.2015 року ОСОБА_7, був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 на дому за адресою: АДРЕСА_1, що не суперечить вимогам ч.2 глави 1 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції за клопотанням представника позивача ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи страждала ОСОБА_7 будь-яким психічним розладом на момент укладення заповіту 15.09.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2447? Якщо так, чи могла ОСОБА_7 на момент укладення заповіту 15.09.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2447, розуміти значення своїх дій або керувати ними? (т.1, а.с.174-175).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №150 від 02.04.2018 року, ОСОБА_7, яка померла 23.03.2017 року на момент складання заповіту станом на 15.09.2015 року виявляла ознаки органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) без психічних розладів, отже вона могла розуміти значення своїх дій і керувати ними (т.1, а.с.204-211).

Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність спадкодавця у момент підписання нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а навпаки, зазначено, що ОСОБА_7 могла розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 виявляла ознаки органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба), а тому є підстави вважати, що волевиявлення заповідача не було вільним є безпідставними.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про психічний розлад ОСОБА_7 на час складення заповіту, відсутність волевиявлення останньої на складання оспорюваного заповіту на користь онуки.

До того ж у висновку експерта зазначено, що ОСОБА_7, яка померла 23.03.2017 року на момент складання заповіту станом на 15.09.2015 року виявляла ознаки органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) без психічних розладів.

Висновок експертизи не суперечить зібраним у справі доказам і не викликає сумнів у його правильності.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд залишив поза увагою показання свідків, а рішення фактично ґрунтується лише на результатах судово-медичної експертизи не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції наведено зміст їх показань та дана відповідна оцінка.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_7 спрямоване на передачу майна саме онучці ОСОБА_16 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 15.09.2015 року, було вільним та відповідало її волі.

Доказів протилежного позивач в порядку статті 60 ЦПК України (2004 року) та ст.. 81 ЦПК України ( в редакції 2017 року) не надав.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції .

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин, судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2018 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_17