ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/17062/17

Провадження № 22-ц/818/1273/18

27 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Піддубного Р.М., Сащенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання: Сватенко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова , ухвалене 04 червня 2018 року о 15 годині 50 хвилин у складі судді Губської Я.В.,-

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики, після уточнення якого просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договорами позики в розмірі 4056000 грн. та відшкодувати понесені судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 10 червня 2017 року між сторонами був укладений договір позики та відповідач склала розписку про отримання суми позики. Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу суму у розмірі 260 000 грн., яку остання зобовязалася повернути не пізніше 10 вересня 2017 року. Проте цього обовязку відповідач не виконала. Згідно пункту 9.3 договору в разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, він зобовязується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми позики. Також відповідно до пункту 9.4 договору, позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної в пункті 1 договору, за кожен день прострочення виконання будь-якого зобовязання за договором. Пеню позичальник повинен сплатити в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Станом на 10 листопада 2017 року, сума пені становить 1586000 грн. Розрахунок пені проведений за формулою: 26000 грн. х 61день =1586000 грн., де 26000 грн. - 10% від 260000 грн.; 61 день-термін прострочення з 10 вересня 2017 року по 10 листопада 2017 року. Тому загальна сума боргу за договором станом на 10 листопада 2017 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку, складає 2 106 000 грн.

Крім цього, 11 серпня 2017 року сторони уклали додатковий договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у позику 390 000 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США. ОСОБА_2 зобовязалася повернути зазначені грошові кошти не пізніше 11 жовтня 2017 року, проте свого обовязку не виконала. Відповідно до умов цього договору встановлена відповідальність порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором у вигляді штрафу розміром 100% від суми позики та пені у розмірі 10% від суми позики за кожен день прострочення виконання будь-якого зобовязання за договором. Станом на 10 листопада 2017 року сума штрафу за невиконання обовязку щодо повернення позики становить 390 000 грн., а сума пені 1 170 000 грн. Розрахунок пені проведений за формулою: 39000 грн. х 30 днів = 1 170 000 грн., де 39 000 грн. - 10% від 390 000 грн.; 30 днів-термін прострочення з 11 жовтня 2017 року по 10 листопада 2017 року. Отже, загальна сума боргу за договором позики від 11 серпня 2017 року, станом на 10 листопада 2017 року, складає 390000 грн. + 390000 грн. + 1170000 грн. = 1 950 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року позов задоволено частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти за договором позики від 10 червня 2017 року у розмірі 820 000 грн., що складається з суми боргу у розмірі 260 000 грн., штрафу у розмірі 260 000 грн. та пені у розмірі 300 000 грн., та за договором позики від 11 серпня 2017 року у розмірі 1 180 000 грн., що складається з суми боргу у розмірі 390 000 грн., штрафу в розмірі 390 000 грн. та пені в розмірі 400 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 3920 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконала умови вищезазначених договорів позики, тому відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК з неї належить стягнути суму боргу за договорами та застосувати встановлену умовами договорів відповідальність за невиконання обовязку щодо повернення грошей у вигляді штрафу та пені. При цьому, суд керуючись положеннями ч.3 ст. 551 ЦК України зменшив розмір пені, що підлягала стягненню за договором від 10 червня 2017 року з 1 586 000 грн. до 300 000 грн. та за договором від 11 серпня 2017 року з 1 117 000 грн. до 400 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права. А саме, суд не дав належної оцінки доводам відповідачки щодо неможливості повернути позичені кошти, оскільки позивач не виходив на звязок з нею та не повідомив її про своє місцезнаходження. Таким чином, кредитор прострочив прийняття виконання за договорами позики, що звільняє ОСОБА_2 від відповідальності за порушення умов цих договорів відповідно до ч. 3 ст.550 ЦК України. Крім цього, в порушення вимог ст. 61 Конституції України суд застосував до неї подвійну відповідальність у вигляді штрафу і пені за одне і саме порушення умов договору обовязку повернути позичені кошти. Визначення судом сума пені у розмірі 300 000 грн. та 400 000 грн. порушує встановлений ст. 3 ЦК України принцип розумності та справедливості.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення пені за договорами позики.

Частинами 1, 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи між сторонами виникли правовідносини з договору позики від 10 червня 2017 року (надалі - договір 1) та договору позики від 11 серпня 2017 року ( надалі - договір 2).

За умовами п.п. 1 4 договору 1 (а.с. 66-67) позивач надав відповідачу позику для особистих цілей у розмірі 260 000 грн., що є еквівалентом 10 000 доларів США, які остання зобовязалася повернути у м. Харкові у строк не пізніше 10 вересня 2017 року.

За умовами п.п. 1 4 договору 2 (а.с. 69 70) позивач надав відповідачу позику для особистих цілей у розмірі 390 000 грн., що є еквівалентом 15 000 доларів США, які остання зобовязалася повернути у м. Харкові строк не пізніше 11 жовтня 2017 року.

Факт передачі грошових коштів за зазначеними договорами підтверджується наданими суду оригіналами розписок ОСОБА_2 від 10 червня 2017 року ( а.с. 15) та від 11 серпня 2017 року (а.с.16).

Позивачем розраховано загальну суму заборгованості у розмірі 4 056 000 грн. по договорах позики від 10 червня 2017 року та від 11 серпня 2017 року, яку і просить стягнути в позові: - за договором позики від 10 червня 2017 року станом на 10 листопада 2017 року заборгованість склала 2 106 000 грн. = 260000 грн. +260000 грн. (штраф) + 1586000 грн. (пеня); - за договором позики від 11.08.2017 року станом на 10.11.2017 року заборгованість склала 1 950 000 грн. =390000 грн.+390000 грн. (штраф) + 1170000 грн.(пеня).

Судом правильно встановлено, що відповідач в строки визначені договорами обовязку щодо повернення коштів не виконала. Зазначене підтверджується фактом знаходження боргових розписок у позикодавця.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 основного боргу за договорами позики в розмірі 650 000грн. (260000+390000), так як він відповідає обставинам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують з наступних підстав.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 545 ЦК України встановила, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорах позики грошові кошти були повернуті позикодавцю у строки, обумовлені в договорах - до 10 вересня 2017 року та 11 жовтня 2017 року, відповідачем не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, оскільки факт невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань позичальника достовірно встановлений, договори позики є чинними, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині та правильно стягнув вказану суму основного боргу в розмірі 650 000 грн. з відповідача.

Доводи апелянта щодо неможливості виконати умови договорів та повернути кошти внаслідок прострочення кредитора висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, в пункті 13 договорів визначено, що місцем виконання зобовязання (повернення суми позики) є місце реєстрації позикодавця визначене у договорі. В пункті 1 договорів визначена адреса місця проживання позикодавця - м. Харків, вул. Кузнецька, 111.

Доказів того, що відповідач зверталася до позивача з приводу повернення грошових коштів, матеріали справи не містять.

Крім того, у ч.ч.1, 2 ст.537 ЦК України унормовано, що боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора; нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

Порядок прийняття у депозит грошових коштів визначено главою 21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

В матеріалах справи відсутні матеріали, які б засвідчували дійсний намір відповідача реально і вчасно виконати зобов'язання, в тому числі у спосіб внесення боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори.

Відсутність відповідача за місцем виконання договору не перешкоджали відповідачу сплачувати борг шляхом внесення відповідних сум у депозит нотаріусу, як це передбачено ст. 537 ЦК України, тому доводи скарги щодо прострочення кредитора та відсутності її вини у невиконанні своїх зобовязань за договорами позики є безпідставними і тому колегія суддів їх відхиляє.

Проте судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого стягнення з ОСОБА_2 грошової суми в якості відповідальності за порушення зобовязання за договорами позики у вигляді штрафу та пені.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

За положеннями ст.61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами договорів позики, а саме п. 9.3, передбачено застосування штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, внаслідок чого нараховується штраф у розмірі сто процентів від суми, визначеної в пункті 1 договорі.

У той же час згідно п. 9.4 договору передбачена сплата пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання будь-якого зобовязання за договорами, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення у розмірі 10 процентів від суми, визначеної в пункті 1 договору.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

За таких обставин, суд дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення з боржника пені та штрафу.

Перевіривши матеріали справи та враховуючи розмір штрафних санкцій, що були стягнуті рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року, підстави для стягнення неустойки, виходячи з засад розумності та справедливості, апеляційний суд вважає, що в даному випадку підлягає стягненню лише штраф, а у стягненні пені необхідно відмовити, оскільки стягнення штрафу та пені одночасно призведе до подвійної відповідальності за порушення строків виконання зобов'язання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене апеляційна скарги ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Відповідно до вимог п. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат у звязку зі зміною рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року змінити, скасувавши в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 пені в розмірі 300 000 грн. за договором позики від 10.06.2017 року та пені в розмірі 400 000 грн. за договором позики від 11.08.2017 року.

Прийняти в цій частині нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені в розмірі 300 000 грн. за договором позики від 10.06.2017 року та пені в розмірі 400 000 грн. за договором позики від 11серпня 2017 року відмовити.

Зменшити судовий збір, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 до 2 564 грн. 10 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2018 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді І.С. Сащенко

ОСОБА_4