Справа № 184/2125/17
Номер провадження 2/184/107/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Малашиної Ю.Б.,

при секретарі судового засідання - Попівніч Н.І.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області -Горчакової Д.В., та служби у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області - Головащенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, служба у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2, та визначити місце проживання малолітньої доньки - ОСОБА_5 з позивачем.

В обґрунтування позову зазначається, що з ОСОБА_2 позивач перебуває в шлюбі з 01.06.2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_5, яка проживає з позивачем. Шлюб з відповідачем виявився невдалим, основною причиною є те, що відповідач від самого початку сумісного проживання зловживала спиртними напоями, внаслідок цього веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, вихованню дитини та веденню домашнього господарства не приділяє уваги, часто не ночує вдома.

У відзиві на вищезазначену позовну заяву, наданому представником відповідача ОСОБА_6, яка в подальшому відмовилася від представництва інтересів відповідача у зв'язку з не виконанням останньою умов договору про правову допомогу, та така відмова була прийнята судом, зазначається, що не заперечуючи проти розірвання шлюбу, відповідач заперечує проти позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з батьком, виходячи з наступного. Відповідач має джерело доходів - перебуває на обліку в міському центрі зайнятості та знаходиться в пошуках роботи. На обліку у лікаря - нарколога, лікаря - психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками, наявними в матеріалах справи, забезпечена житлом. Забезпечений розвиток дитини шляхом відвідування дошкільного навчального закладу №21 (ясла - садок) комбінованого типу художньо - естетичного спрямування. Згідно з судовим наказом Орджонікідзевського міського суду по справі №184/244/18 з ОСОБА_1 на її користь на утримання дитини стягнуто аліменти в розмірі ? частини від усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 50% від встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний судовий наказ перебуває на виконанні в Покровському міському відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області. Вважає, що на теперішній час відсутні виняткові обставини, згідно з принципом 6 Декларації з прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, які б дозволили розлучити малолітню дитину з матір'ю. Вважає, що при визначенні місця проживання дитини суд повинен також врахувати схильність позивача до насильства в сім'ї. Так, постановою Нікопольського міськрайонного суду від 24.10.2013 року по справі №182/9565/13-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Крім того, вважає, що висновок органу опіки та піклування Нікопольської райдержадміністрації є недостатньо обґрунтованим, оскільки висновок відносно батька дитини стосовно не притягнення його до відповідальності не відповідає дійсності і спростовується постановою Нікопольського міськрайонного суду від 24.10.2013 року по справі №182/9565/13-п; висновок щодо матері дитини про зловживання спиртними напоями спростовується довідкою лікаря - нарколога від 13.03.2018 року; висновок щодо матері дитини стосовно неналежної соціальної поведінки не підкріплений жодними матеріалами та доказами; батько дитини, як і мати, не має у своїй власності об'єктів нерухомого майна, а отже, батьки дитини перебувають в рівних умовах.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Просить задовольнити позовні вимоги.

Представник органу опіки і піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області та служби у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області позовні вимоги позивача підтримали в частині визначення місця проживання малолітньої доньки - ОСОБА_5 з позивачем.

Відповідач у судовому засіданні 03.10.2018 р. позов визнала у повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги.

Не зважаючи на фактичне визнання позову відповідачем, суд з метою захисту якнайкращих інтересів дитини, обов'язок забезпечення яких покладений ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року на державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, здійснив процесуальні дії щодо встановлення фактичних обставин справи, а саме заслухавши позивача, відповідача, з'ясувавши позицію представників служби у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, органу опіки і піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Правилами ст.12, ч.1ст.81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з відповідачем зареєстрували шлюб 01.06.2013 року за номером актового запису 63, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського управління юстиції у Дніпропетровській області видано відповідне свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини НОМЕР_4, виданого 26.07.2013 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.6).

Розглядаючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Керуючись нормами ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи наведені обставини, а також визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовну вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд виходить з наступного.

Малолітня дитина - ОСОБА_5 з народження і на час розгляду справи у суді проживає у будинку батьків позивача разом із позивачем та його батьками, що не заперечувалось сторонами у справі та підтверджується висновками служби у справах дітей Нікопольської райдержадміністрації про визначення місця проживання дитини від 27.02.18 р. та від 17.08.18 р.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Розпорядженням голови Нікопольської районної державної адміністрації від 12.03.2018 року №Р-80/0/321-18 (а.с.45-46) за заявою позивача було визначено місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_2 Одночасно зобов'язано батька дитини забезпечити систематичне спілкування дитини з матір'ю - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Служба у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації висновками від 27.02.2018 р. та від 17.08.2018 р. визнала за доцільним визначити місця проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька - ОСОБА_1 Батька дитини зобовязано забезпечити спілкування дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_2 (а.с. 47-48, 172- 174).

Крім того, вищезазначеними висновками встановлено, що дитина фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, у будинку, який належить батькам позивача ОСОБА_1 Згідно характеристик Нікопольського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 31.01.2018 року під час проживання за вищезазначеною адресою позивач ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивної сторони, так як раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, користується авторитетом серед мешканців села, скарг від сусідів не надходило; ОСОБА_2 зарекомендувала себе з негативної сторони, так як періодично зловживає спиртними напоями, під час яких вчиняє сімейні сварки та пошкоджує майно будинку, висловлює нецензурну лайку при дитині, авторитетом серед мешканців села не користується. Згідно з довідкою - характеристикою №226 від 09.08.2018 року, виданою Покровським міський комунальним підприємством «Житлкомсервіс», відповідач зареєстрована в гуртожитку за адресою в АДРЕСА_3. Рішенням виконкому Покровської міської ради №154 від 28.03.2018 року була надана кімната АДРЕСА_4, ордер №10 від 29.05.2018 року. Але ОСОБА_2 в кімнаті не зареєструвалася, перенесла особисті речі та почала проводити косметичний ремонт, за цей період залишалася в гуртожитку з ночівлею лише 6 разів. Зі слів мешканців і чергових, за період знаходження в гуртожитку часто була в нетверезому стані, порушувала правила проживання, умови договору найму, вела себе неадекватно, в спілкуванні вживає ненормативну лексику, груба, образливо відносилась до мешканців і сусідів, на зауваження реагувала агресивно. Згідно з виробничою характеристикою ПАО «Покровський ГЗК» від 13.02.2018 року відповідач працює електрогазозварником ремонтно - механічного цеху з 2007 року, за час роботи зарекомендував себе як ініціативний, відповідальний робітник, порушень трудової дисципліни не має, в колективі користується довірою та повагою. Згідно з інформацією Покровської міської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 10.08.2018 року №215 ОСОБА_2 під час перебування на обліку була направлена з 03.03.2018 року на громадські роботи «робітник з благоустрою» МКП «Добробут», з яких звільнилась за власним бажанням 07.03.2018 року достроково. Знята з обліку 17.05.2018 року за невідвідування центру зайнятості без поважних причин протягом 30 робочих днів. Зараз вона не працює, самостійного доходу не має. Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2, стан будинку задовільний, є газове опалення, електроенергія, у дитини є своя кімната, ліжко, шафа, в кімнатах чисто, тепло, дитина забезпечена харчуванням, одягом, іграшками, тобто створено умови для проживання і виховання дитини за місцем проживання батька. Згідно з актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3, складеного службою у справах дітей Покровської міської ради 23.02.2018 року за місцем реєстрації матері умов для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини не було створено. Згідно з актом обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей Покровської міської ради 26.07.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 фактично проживає за адресою : АДРЕСА_4 (29.05.2018 року отримала ордер №10 виконавчого комітету Покровської міської ради на житлове приміщення в соціальному гуртожитку, тимчасово, терміном на 1 рік). В наявності диван для дитини та старе розкладне крісло для матері, шафа для зберігання речей та шафа для посуду, у кімнаті чисто, зроблено косметичний ремонт, для проживання малолітньої дитини створено задовільні умови, але дитячі речі та іграшки у мінімальній кількості.

Згідно довідки Державного центру зайнятості Покровської міської філії від 29.05.2018 року ОСОБА_2 була зареєстрована як безробітна в Покровській міській філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості з 14.02.2018 року, дата припинення реєстрації - 31.03.2018 року, дохід за період з 14.02.2018 року по 30.03.2018 року становить нуль гривень. Реєстрацію припинено у зв'язку з порушенням законодавства, а саме: 31.03.2018 р. пп.13, п.1 ст.31 ЗУпЗДССВБ та пп 3 п.1 ч. V ПНДБ), наказ ЦЗ від 21.05.2018 року №НТ180521 (а.с.109).

Довідками лікарів від 13.03.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 не значиться на обліку у лікаря психіатра та на «Д» обліку у лікаря нарколога КП «ЦМЛ м. Покров» (а.с.110 - 111).

Згідно ордера №29, виданого на підставі рішення виконкому Покровської міської ради від 25.07.2018 р. №320, відповідачу надано право зайняти житлове приміщення житловою площею 18,4 кв.м., яке складається з 1 кімнати у ізольованій квартирі АДРЕСА_1 від 29.05.2018 року (а.с.112-113).

Довідкою управління освіти виконкому Покровської міської ради від 12.02.2018 року №43 встановлено, що дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно являється вихованкою комунального дошкільного навчального закладу №21 (ясла - садок) комбінованого типу художньо - естетичного спрямування управління освіти виконавчого комітету Покровської міської ради (а.с.114).

Відповідно до судового наказу від 02.03.2018 року суддею Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженки м.Нікополь, Дніпропетровської області, РНОКПП:НОМЕР_2, проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 16.02.2018 року і до досягнення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, повноліття (а.с.116-117).

Ст. 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у ч.6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Судова практика виходить із того, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками, якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи не містять таких доказів, які б свідчили про аморальну поведінку позивача, відсутність можливості матеріально та морально забезпечити дитину, приймати участь у вихованні доньки. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини.

З матеріалів справи суд вбачає, що позивач має постійне місце проживання, він створив всі умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дитини, позитивно характеризується.

Вирішуючи заявлений позов, суд враховує практику Європейського суду з приводу виниклих між сторонами правовідносин. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є неблагонадійним. Здійснюючи оцінку стабільності середовища проживання дитини ЄСПЛ звернув увагу на те, що дитина від народження жила не лише зі своїми батьками, а й разом з бабусею і дідусем, які піклувалися про неї, відігравали значну роль у житті дитини. У зв'язку з цим, ЄСПЛ нагадав свою позицію, відображену у попередніх рішеннях, зокрема у справі «Мамчур проти України», стосовно того, що тривалість часу, проведеного дитиною з дідусем і бабусею, може стати важливим чинником при визначенні найкращих інтересів дитиною.

З огляду на викладене, суд виходить із того, що позивач створив належні умови для розвитку, проживання, навчання та виховання доньки, наявні міцні соціальні зв'язки між дитиною та бабусею і дідусем (батьками позивача), у будинку яких проживає дівчинка, натомість мати дитини, яка неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності, зарекомендувала себе з негативної сторони, ніде не працює, а отже постійного самостійного доходу не має та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дитини, у зв'язку із чим суд приходить до переконання про те, що на даний час існують обставини для визначення місця проживання дитини з батьком, а не з матір'ю, і що таке відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам її проживання, розвитку, вихованню та належному матеріальному забезпеченню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в цій частині. Разом тим, суд наголошує на обов'язку батька дитини забезпечити систематичне спілкування дитини з матір'ю - ОСОБА_2.

Крім того, ч.5 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі, коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

А отже, судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 51 Конституції України, ст.ст. 24, 55, 112, 141, 153,160, 161 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст..29, 31 ЦК України, ст.ст. 2, 76-81, 133, 141, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, служба у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 01.06.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №63, між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_12, РНОКПП:НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 - розірвати.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_12, РНОКПП:НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, судові витрати у розмірі 1280 гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 08.10.2018 р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду Ю. Б. Малашина