Номер провадження: 22-ц/785/2884/18
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного комерційного банку «УкрСиббанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання договорів недійсними,

встановив:

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що укладені між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2006 року, Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2006 року, - є недійсними, в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена п. "г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", та яка б дозволяла використовувати позивачу використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. Недійсність основних кредитних зобов'язань тягне за собою недійсність договору іпотеки реєстровий № 4479 від 11.10.2006 року, чим порушуються права позивача, як сторони недійсного забезпечувального зобов'язання.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2013 року позов задоволено. Визнано недійсним укладений 11 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» Договір про надання споживчого кредиту № 0. Визнано недійсним укладений 11 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» Договір про надання споживчого кредиту № 0. Визнано недійсним укладений 11 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., реєстровий № 4479, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру 108, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Скасовано заборону відчуження нерухомого майна - квартири № 108, що розташована по АДРЕСА_1, загальною площею - 73,8 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_2, накладену Ситніковою Ю.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 11 жовтня 2006 року за реєстровим № 505, у зв'язку з посвідченням нею іпотечного договору від 11 жовтня 2006 року за реєстровим № 4479. Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження квартири № 108, що розташована по АДРЕСА_1, загальною площею - 73,8 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_2, накладену Ситніковою Ю.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 11 жовтня 2006 року за реєстровим № 505, у зв'язку з посвідченням нею іпотечного договору від 11 жовтня 2006 року за реєстровим № 4479. Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку квартири № 108, що розташована по АДРЕСА_1, загальною площею - 73,8 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_2, внесений Ситніковою Ю.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 11 жовтня 2006 року у зв'язку з посвідченням нею іпотечного договору за реєстровим № 4479.

На вказане рішення суду ПАТ «Дельта Банк» в особі свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.п. 3-4 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою та суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції послався на наступні обставини.

11.10.2006 року позивачка ОСОБА_2 та Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» уклали Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно п. 1.1. даного Договору позивачка ОСОБА_2 отримала споживчий кредит у розмірі 80000 доларів США.

Також встановлено, що 11.10.2006 року позивач ОСОБА_2 та Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» уклали Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно даного Договору позивачка ОСОБА_2 отримала кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 2092,97 гривень та надається у терміни, що визначені графіком надання кредиту.

У забезпечення виконання вищенаведених кредитних договорів між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем 11.10.2006 року укладено Іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 108, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., реєстровий № 4479.

Відповідно до Іпотечного договору, 11.10.2006 року нотаріусом було внесено Заборону відчуження в Реєстр заборон відчуження нерухомого майна № 505.

Позивачка стверджує, що у відповідача при укладенні спірних договорів про надання споживчого кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

Факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідач не спростував.

У п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2006 року зазначено, що позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку та умовах, визначених цим договором.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що згідно з частиною першою ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня... Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.

Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також, за змістом аналізованої ст. 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивачки ОСОБА_2, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту, була відсутня.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України.

З аналізу кредитних договорів вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких договір в силу його реальності не є укладеним), - а саме, зарахування Банком коштів на поточний рахунок який позичальника.

Отже, ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається до банку з проханням видати кредит та укладає Договір про надання кредиту. Докази, що ініціатором видачі кредиту був ПАТ «УкрСиббанк», в судовому засіданні не були надані. Отримувачем за такими операціями також є позичальник, так як банк надає на його користь суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії не передбачено.

Крім того, п. 1.2. вказаного Положення регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Позивач ОСОБА_2, в свою чергу, використовувала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0, вносячи готівкою долари США в касу ПАТ «УкрСиббанк».

Так, п. 1.2.2 Договору про надання споживчого кредиту № 0 передбачено, що позичальник зобов'язується повернути банку кредит в іноземній валюті та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених договором.

Отже, сторонами у вказаному договорі погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу.

Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні.

Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків.

Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження.

Таким чином, позивачці ОСОБА_2 чинним законодавством не було надано право здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2006 року, та під час внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ «УкрСиббанк» шляхом внесення доларів США в касу ПАТ «УкрСиббанк».

Крім того, ці положення розгорнуті у листі НБУ від 02.06.2000 року, «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", в якому НБУ дотримувався прямо протилежної позиції, зокрема про те, що наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що чинним, на момент укладення спірного кредитного договору, законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії"), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування

Отже, оспорюванні кредитні договори, відповідно до ст. ст. 203,215, 227 ЦК України є недійсними.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання.

За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивачки щодо недійсності Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2006 року, Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2006 року, в забезпечення виконання позивачкою ОСОБА_2 обов'язків за якими було укладено Іпотечний договір, реєстровий № 4479 від 11.10.2006 року, цей договір також підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з розділу "Застосування правових наслідків недійсності правочину" Листа Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року, "згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання спірного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності.

Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав".

Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивачки, виходячи з зацікавленості позивачки щодо застосування наслідків недійсності іпотечного договору, за яким позивачка ОСОБА_2 заставила належне їй нерухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним іпотечним договором виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нерухомого майна № 505 від 11.10.2006 року за іпотечним договором, укладеним 11.10.2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» за реєстровим № 4479.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції не повністю встановлено коло осіб, які повинні були бути залучені до розгляду справи.

Так, ще 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі - продажу прав вимог за кредитами, в тому числі були передані і Договори про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2006 року та № 0 від 11.10.2006 року, які були укладені між позивачкою ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк». ПAT «Дельта Банк» є новим кредитором за спірними правочинами.

При цьому ПАТ «Дельта Банк» до розгляду справи залучений не був.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачають прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак, частина 2 статті 192 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках та порядку встановлених законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті.

Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Як кредитні у ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» розглядаються операції, зазначені у п. 3 частини першої та п.п. 3-7 частини другої ст. 47 цього Закону. Розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Право на розміщення залучених коштів, від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (тобто здійснення кредитних операцій) АТ «УкрСиббанк» має на підставі Банківської ліцензії Національного банку України від 28 жовтня 1991 року № 75. письмового Дозволу № 75-2 від 24 грудня 2001 року та додатку до нього (копії надані).

Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній, валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, зазначених законом. Таким чином, закон дозволяє використовувати іноземну валюту при виконанні грошових зобов'язань, відповідно до закону.

Правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті також підтверджується позицією НБУ в листі від 07.12.2009 р. за № 13-21/7871-22612, в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 27.11.2001 року № 01-8/1289 пункт 6, в листі Національного банку України від 27.10.2010 р. № 18-311/5472.

Аналогічна правова позиція викладена також і в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в пункті 10 якої зазначене, зокрема, що банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Отже, твердження Позивача, та, відповідно, висновки суду першої інстанції про те, що надання Банком кредиту в іноземній валюті суперечило вимогам чинного законодавства, є необґрунтованими, тому не можуть бути підставою визнання кредитних договорів недійсним. З урахуванням викладеного, позичальник не зобов'язаний був мати будь-які ліцензії на отримання кредиту в іноземній валюті, оскільки чинне законодавство регламентує зовсім інший, ніж визначив суд першої інстанції, порядок видачі кредиту в іноземній валюті, що викладено вище та підтверджується висновками ВСУ та ВССУ.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У ньому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, ч. 4 ст. 203 ЦК України передбачає, що правочин має вчинятися у формі, передбаченій законом.

З урахуванням вищевикладеного, спірні Кредитні договори відповідають усім вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, тому у справі відсутні будь-які підстави для визнання спірних договорів недійсними.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні (постанова ВСУ від 11 липня 2012 р. № 6-63 цс 12). Тобто, враховуючи, що в момент укладення спірного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх питань щодо його умов, дотримано всі вимоги чинного законодавства, спірний Кредитні договори не можуть бути визнаний недійсними, оскільки такі вимоги суперечать чинному законодавству, зокрема ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Стосовно Договору про надання споживчого кредиту № 0, як зазначалося, взагалі невідомо, з яких підстав суд визнав його недійсним, адже кошти за цим договором надані в національній валюті, тому підстави для визнання його недійсним відсутні і судом першої інстанції фактично не зазначені.

Враховуючи, що спірні Кредитні договори відповідають вимогам чинного законодавства, тому є правомірними та законними, не підлягали задоволенню і вимоги Позивача щодо визнання недійсним Договору іпотеки.

Інші вимоги є похідними від зазначених вище позовних вимог, а тому, відмовляючи в задоволенні основних позовних вимог, слід відмовити в задоволенні похідних вимог також.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, він порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суду Одеської області,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного комерційного банку «УкрСиббанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання договорів недійсними відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.12.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк