Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 461/14952/14-ц

провадження № 61-23092 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_3;

представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради - Ковалишин НаталіяОлександрівна;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача - ОСОБА_6;

треті особи: Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради; Галицька районна адміністрація Львівської міської ради;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг» (далі - ЛМКП «Айсберг»), Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, ОСОБА_3, про зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 перебуває у віданні Львівської міської ради та знаходиться на обслуговуванні ЛМКП «Айсберг», є пам'яткою культурної спадщини.

ОСОБА_5 є власником 743/1000 нежитлових приміщень першого поверху та підвалу, загальною площею 151,9 кв. м, у будинку АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 18 листопада 2013 року, укладеного між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-Лев» (далі - ТОВ «Інтер-Лев»), яке набуло право власності на вказані приміщення на підставі рішення господарського суду Львівської області від 21 травня 2013 року, що набрало законної сили.

ОСОБА_5 на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_3 самовільно, у порушення вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, та Положення про порядок розміщення у м. Львові технічних елементів (пристроїв) ззовні будинків і споруд, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 1 лютого 2002 року № 028, зі змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 9 вересня 2011 року № 833, без дозвільних документів влаштувала витяжну вентиляцію. Постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 9 жовтня 2014 року № 141 було встановлено вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 150 КУпАП. Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 21 жовтня 2014 року № 413 її зобов'язано за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану вентиляцію на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2, яке підлягало обов'язковому виконанню, проте відповідачем у добровільному порядку виконане не було, про що ЛМКП «Айсберг» складено відповідний акт.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 104 від 23 березня 2015 року у вказане вище розпорядження від 21 жовтня 2014 року № 413 внесено зміни щодо місця розташування самовільно влаштованої витяжної вентиляції, яке було визначено з урахуванням долученого мешканцем квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 експертного висновку визначення геометричних розмірів стінових конструкцій між житловими будинками НОМЕР_1 та АДРЕСА_3, розробленого 1 листопада 2012 року Інститутом проблем надійності машин і споруд на замовлення ОСОБА_3, у якому зазначено, що витяжна вентиляція встановлена на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_3.

У зв'язку з наведеним, уточнивши позовні вимоги, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просила суд зобов'язати ОСОБА_5, співвласника нежитлових приміщень по АДРЕСА_2, за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану вентиляцію з приміщень на АДРЕСА_2, яка виведена по дворовому фасаду будинку АДРЕСА_3.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 пред'явила позов до ОСОБА_5, третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, про зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_3, в якому знаходиться належна їй на праві власності квартира НОМЕР_1, перебуває у віданні Львівської міської ради та знаходиться на обслуговуванні ЛМКП «Айсберг», є пам'яткою архітектури, а ОСОБА_5, ставши власником нежитлових приміщень, які знаходяться у підвальному та першому поверхах житлового будинку НОМЕР_1, у квітні 2014 року самовільно переробила існуючу систему витяжної вентиляції та кондиціонерів на більш потужні, у зв'язку з чим з'явився сильний шум, а тому вона та інші мешканці будинку НОМЕР_2 звертались зі скаргами до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та інші органи.

Зазначала, що спірні система витяжної вентиляції та кондиціонери підлягають демонтажу, оскільки влаштовані відповідачем самочинно, без отримання необхідних для їх встановлення та переобладнання дозвільних документів, з порушенням вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Положення про порядок розміщення у м. Львові технічних елементів (пристроїв) ззовні будинків і споруд на території м. Львова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 1 лютого 2002 року № 28 із змінами та доповненнями, внесеними рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 9 вересня 2011 року № 833, оскільки будинок НОМЕР_2 має статус пам'ятки архітектури, та з порушенням вимог Державних будівельних норм щодо розміщення спірної системи витяжної вентиляції та кондиціонерів на фасаді будинку перед вікнами квартир та щодо перевищення допустимого рівня шуму. Також зазначала, що окрім відсутності правових підстав на встановлення спірної вентиляції та кондиціонерів, порушено право мешканців будинку АДРЕСА_3 на безпеку житла та життя.

Ураховуючи викладене ОСОБА_3 просила суд зобов'язати ОСОБА_5, власника нежитлових приміщень першого поверху та підвалу підприємства ресторанного господарства по АДРЕСА_2, за власні кошти демонтувати зовнішній повітропровід витяжної вентиляції примусового спонукання, самовільно влаштований на стіні, що огороджує житлові кімнати квартир НОМЕР_1 дворового фасаду сусіднього житлового будинку АДРЕСА_3, та два самовільно влаштовані кондиціонери на стіні дворового фасаду сусіднього житлового будинку АДРЕСА_3.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 9 лютого 2017 року у складі судді Стрельбицького В. В. позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та позов ОСОБА_3задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 за власні кошти демонтувати зовнішній повітропровід витяжної вентиляції примусового спонукання, самовільно влаштований на стіні, що огороджує житлові кімнати квартир НОМЕР_1 дворового фасаду житлового будинку АДРЕСА_3 та два самовільно влаштовані на стіні дворового фасаду житлового будинку АДРЕСА_3 кондиціонери. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будинки НОМЕР_1 включено до списку пам'яток архітектури Української РСР та внесені до Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Позивачами доведено, що мав місце факт самовільного встановлення без відповідного дозволу виконавчого комітету міської ради вентиляції та двох кондиціонерів на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_3 для обслуговування нежитлових приміщень у будинку НОМЕР_1, які належать на праві приватної власності ОСОБА_5, яка як власник нерухомого майна, а відповідно й інженерного обладнання для його обслуговування, несе відповідальність за належну його експлуатацію та зобов'язана усунути допущені порушення шляхом демонтажу вказаного обладнання.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 - задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та позову ОСОБА_3

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правомірність влаштування спірної витяжної вентиляції була підтверджена постановою Галицького районного суду м. Львова від 5 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 4 серпня 2016 року, якими розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 21 жовтня 2014 року № 413, із внесеними до нього змінами розпорядженням від 23 березня 2015 року № 104, якими ОСОБА_5 зобов'язано за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану вентиляцію, визнано протиправними та скасовані. Також вказаними судовими рішеннями встановлено, що спірну витяжну вентиляцію було встановлено ТОВ «Інтер-Лев» з прийняттям її до експлуатації 20 березня 2007 року, тобто вона не є самочинною. Крім того, судом було також встановлено, що будинок АДРЕСА_3 не має правового статусу пам'ятки культурної спадщини, оскільки не внесено до Реєстру згідно вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Відмовляючи у позові ОСОБА_3, апеляційний суд виходив з того, що нею не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували перевищення допустимих норм шуму від спірної витяжної вентиляції та/або спірних кондиціонерів, а також доказів, які б підтверджували існування небезпеки для її життя та житла.

У касаційних скаргах, поданих до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради та ОСОБА_3 просили рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга Галицької районної адміністрації Львівської міської ради мотивована тим, що будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 перебуває у віданні Львівської міської ради, на обслуговуванні ЛМКП «Айсберг», є пам'яткою культурної спадщини, що підтверджується листом начальника Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 2 вересня 2015 року, згідно з яким будинки АДРЕСА_2 включено до списку пам'яток архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави. Вказані будинки розташовані на території Ансамблю історичного центру м. Львова, внесеної до Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, що також підтверджується листом начальника Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 16 вересня 2015 року.

Згідноз Положенням про порядок розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд на території м. Львова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 9 вересня 2011 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 1 лютого 2002 року № 28 «Про впорядкування розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах будинків на території м. Львова», забороняється розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв) з ушкодженням зовнішніх будівельних конструкцій і споруд, а також їх встановлення без відповідного дозволу.

При розміщенні технічних елементів (пристроїв) на фасадах будинків пам'ятках архітектури у межах історико-культурної заповідної території м. Львова обов'язковим є отримання погодження управління охорони історичного середовища, проте дозволу на розміщення технічного елементу (пристрою) на фасадах, торцевих стінах, зовнішніх будівельних конструкціях будинків і споруд відповідачемне надано.

Касаційна скарга ОСОБА_3, окрім мотивів, викладених у касаційній скарзі Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, які є ідентичними, мотивована також тим, що відповідач не є співвласником житлового будинку АДРЕСА_3, не орендує жодного житлового чи нежитлового приміщення у ньому, тобто не має права на вчинення будь-яких дій по розпорядженню майном, яким є у даному випадку стіна дворового фасаду будинку НОМЕР_2, що є спільною сумісною власністю власників квартир цього сусіднього житлового будинку, у тому числі позивача ОСОБА_3, без їх згоди.

Тобто, жодних правових підстав для облаштування вентиляції та кондиціонерівна дворовому фасаді сусіднього житлового будинку НОМЕР_2 ні у відповідача, ні у ТОВ «Інтер-Лев», акціонером якого та директором на момент реконструкції була відповідач, не було. Факт заміни існуючої вентиляції на іншу, потужнішу, у квітні 2014 року, після набуття відповідачем права власності на нежитлові та підвальні приміщення будинку АДРЕСА_2, підтверджується фотофактами, які є доказами у розумінні норм ЦПК України 2004 року. Відповідачем не було надано документального спростування факту заміни вентиляції на більш потужну та не надано жодного документа, який би підтверджував факт існування одних і тих же кондиціонерів до заміни і після заміни їх на потужніші.

Вентиляція та кондиціонери встановлені на стіні дворового фасаду сусіднього житлового будинку АДРЕСА_3 у порушення вимог нормативних документів.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9 - подала заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими. Посилалася на те, що постановою Галицького районного суду м. Львова від 27 січня 2015 року у справі № 461/15407/14-а, якою визнано протиправною та скасовано постанову адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 9 жовтня 2014 року № 141 про вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 150 КУпАП, встановлено, що ОСОБА_5 не було вчинено жодних дій, які б свідчили про самовільне влаштування витяжної вентиляції, яку було встановлено ще у 2007 році, на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2; твердження про самовільність будівельно-монтажних робіт є такими, що не відповідають дійсності.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2016 року у справі № 876/11796/15 за адміністративним позовом ОСОБА_5 визнано протиправним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 12 лютого 2015 року № 40 «Про демонтаж самовільно влаштованих двох кондиціонерів на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_3». Визнаючи протиправним та скасовуючи вказане вище розпорядження, апеляційний адміністративний суд виходив з того, що оскільки кондиціонери розташовані на невидимому зі сторони вулиці фасаді будинку АДРЕСА_3, який виходить у внутрішній двір, тому відповідно до пункту 3 Положення про порядок розміщення у м. Львові технічних елементів (пристроїв) ззовні будинків і споруд, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 1 лютого 2002 року № 28 «Про впорядкування розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах будинків на території м. Львова», для їх встановлення в цій частині будинку дозволу не вимагалось, оскільки спірні кондиціонери були влаштовані у 2010 році на зовнішній невидимій з вулиці стіні дворового фасаду житлового будинку НОМЕР_2 (над входом у будинок в нежитлові приміщення першого поверху з внутрішнього двору). Тобто, вимоги Положення про порядок розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд на території м. Львова) від 9 вересня 2011 року, на які посилається Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, не можуть бути застосовані, оскільки були прийняті після встановлення спірних кондиціонерів та вентиляції.

У висновку, який міститься в протоколі від 6 травня 2014 року № 120 «Про проведення досліджень шумового навантаження та інфразвуку», на який ОСОБА_3 посилається в обґрунтування своїх вимог, зазначено, що у житловій кімнаті квартири АДРЕСА_1 на території житлової зони рівні шуму при включеній системі вентиляції кафе-піцерії, яка знаходиться в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_2, не перевищують допустимі норми згідно вимог Санітарних норм припустимого шуму в приміщення житлових і громадських будинків і на території житлової забудови 3077-84.

Будинок АДРЕСА_3 не набув статусу пам'ятки архітектури відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки відсутній у Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що будинки НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради і знаходяться на обслуговуванні ЛМКП «Айсберг».

ОСОБА_3 проживає у квартирі НОМЕР_1 на третьому поверсі будинку АДРЕСА_3.

ОСОБА_5 є власником 743/1000 нежитлових приміщень першого поверху та підвалу, загальною площею 151,9 кв. м, у будинку АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, укладеного між нею та ТОВ «Інтер-Лев», які були створені внаслідок виконання ТОВ «Інтер-Лев» реконструкції приміщень переданих товариству, згідно договору оренди, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Актом комісії ЛМКП «Айсберг» від 26 вересня 2014 року при обстеженні будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 та нежитлових приміщень в цьому будинку встановлено факт самовільного влаштування витяжної вентиляції на дворовому фасаді будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_2.

Комісією ЛМКП «Айсберг» складено акт-попередження від 30 вересня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_5 запропоновано звернутись в управління охорони історичного середовища Львівської міської ради та підготувати пакет документів для узаконення самовільно влаштованої вентиляції.

Листом від 8 жовтня 2014 року N 004-2232 управління охорони історичного середовища Львівської міської ради повідомило ЛМКП «Айсберг», що управління не погоджувало встановлення системи вентиляції на фасаді будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_2.

Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 21 жовтня 2014 року № 413 «Про демонтаж самовільно влаштованої вентиляції на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_2» затверджено висновок міжвідомчої комісії Галицького району м. Львова (витяг з протоколу від 7 жовтня 2014 року № 034 §10), а саме: зобов'язано ОСОБА_5 - співвласника нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 за власні кошти демонтувати самовільно влаштовану вентиляцію на дворовому фасаді будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_2.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 104 від 23 березня 2015 року у вказане вище розпорядження від 21 жовтня 2014 року № 413 внесено зміни щодо місця розташування самовільно влаштованої витяжної вентиляції та зазначено, що витяжна вентиляція встановлена на дворовому фасаді будинку АДРЕСА_3 (витяг з протоколу № 10 від 17 березня 2015 року § 2).

Згідно з вимогами частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Частиною другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Порядок переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень регулюється Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за N 927/11207 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 1.4.1 Правил переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Переобладнання жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень містить у собі - улаштування в окремих жилих будинках, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переобладнання туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів (пункт 1.4.2 зазначених Правил).

За змістом пункту 1.4.6 Правил власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов'язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вказані вимоги закону та обставини справи не врахував, не перевірив доводів позивачів про те, що спірна вентиляція та кондиціонери встановлені ОСОБА_5 без відповідного дозволу виконавчого комітету Львівської міської ради на дворовому фасаді сусіднього житлового будинку АДРЕСА_3 та дійшов передчасного висновку про відмову в позові Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та в позові ОСОБА_3

Крім того, апеляційний суд не врахував таке.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальним критерієм віднесення справи до справ адміністративної юрисдикції є наявність стороною у справі суб'єкта владних повноважень та виконання ним у спірних відносинах управлінських функцій.

Водночас за змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Звертаючись до суду з позовом про демонтаж самовільно влаштованої вентиляції та кондиціонерів і мотивуючи такий позов порушеннями архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил, суб'єкт владних повноважень діє не з метою захисту своїх приватних прав та інтересів, а з метою захисту прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав та з метою запобігти можливих суспільно значимих несприятливих наслідкам порушення відповідних норм і правил.

Як орган місцевого самоврядування Галицька районна адміністрація Львівської міської ради відповідно до статті 25 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» правомочна розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до її відання.

У статті 30 згаданого Закону передбачено, зокрема, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про основи містобудування» державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, апеляційному суду слід визначити, чи спір в частині позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права, чи є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самовільного встановлення вентиляції і кондиціонерів та усунення порушень шляхом демонтажу самочинно встановленого обладнання. Якщо так, то справа за позовом такого суб'єкта належить до компетенції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 11 квітня 2018 року № 11-251апп18, від 30 травня 2018 року № 14-92цс18.

Вирішуючи позов ОСОБА_3, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Судом також установлено, що згідно з листом начальника управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 2 вересня 2015 року № 4-04-368 будинки НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 включено в список пам'яток архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави. Зазначені будинки розташовані на території Ансамблю історичного центру м. Львова, внесеної до Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, що також підтверджується і листом начальника управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 16 вересня 2015 року № 04-2262, в якому також зазначено, що на даний час Державний реєстр нерухомих пам'яток України знаходиться на стадії формування, відсутність записів про будинки НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 в Державному реєстрі нерухомих пам'яток України не позбавляє дані будинки статусу пам'ятки (охоронний № 1311 - будинок НОМЕР_1, охоронний № 356 - будинок НОМЕР_2).

Статтею 66 Конституції України визначено, що кожен зобов'язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

За змістом пункту 3 Розділу Х Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини»об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Отже, оскільки будинки НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», то вони є пам'ятками культурної спадщини у розумінні Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Згідно з частиною першою статті 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» власник або уповноважений ним орган, користувач зобов'язані утримувати пам'ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Частиною третьою статті 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам'яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов'язані відновити пам'ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Таким чином, відмовляючи в позові ОСОБА_3, апеляційний суд у порушення наведених вище норм права та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не врахував, що будинок НОМЕР_2, в якому проживає ОСОБА_3, та будинок НОМЕР_1, в якому знаходяться нежитлові приміщення, належні на праві власності ОСОБА_5, включено до списку пам'яток архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, а відсутність записів про вказані будинки в Державному реєстрі нерухомих пам'яток України саме по собі не позбавляє ці будинки статусу пам'ятки культурної спадщини.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк