Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 522/4798/15-ц

провадження № 61-547св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - адвокат ОСОБА_2,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - державне підприємство Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів»,

представники відповідача (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Свяченої Ю. Б. від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І. від 29 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» (далі - ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів») про зобов'язання відповідача заключити з нею договір найму житлового приміщення - квартири № 20 по пров. 2-му Басейному, 5-а в м. Одесі, та видати ордер на вказане житлове приміщення.

Позов мотивовано тим, що 21 лютого 1987 року її колишньому чоловіку ОСОБА_5 надано в користування як службове приміщення в сімейному гуртожитку житлову площу (квартиру) АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати площею 15,59 кв. м.

08 січня 2009 року шлюб між ними розірвано, після чого вона залишилась мешкати в указаному приміщенні.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року у справі № 522/13228/14-ц ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право користування житловою площею АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 вважає себе основним наймачем вказаної житлової площі з посиланням на укладений 05 березня 2012 року між нею та ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» договір № 73 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак відповідач відмовляється видати ордер та укласти з нею договір найму, що стало підставою для пред'явлення позову.

У червні 2015 року ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» звернулося до суду із зустрічним позовом, змінивши підстави якого, просило виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов мотивовано тим, що вказаний гуртожиток знаходиться на балансі підприємства в якості малосімейного гуртожитку. 21 лютого 1987 року ОСОБА_5 було надано АДРЕСА_1 в період його роботи на заводі. 22 грудня 2006 року йому видано нове посвідчення про право зайняття вказаного приміщення із зазначенням про проживання дружини ОСОБА_1, яка також перебувала у трудових відносинах з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» в період з 15 квітня по 05 вересня 2011 року та була звільнена на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули.

Посилаючись на те, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року у справі № 522/13228/14-ц ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право користування житловою площею АДРЕСА_1, шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано 08 січня 2009 року та останню було звільнено за прогули вважає, що ОСОБА_1 не має права користування спірним жилим приміщенням, а тому підлягає виселенню на підставі статті 132 ЖК Української РСР.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року у задоволенні первинного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалюючи рішення в частині вимог за первинним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що будинок по АДРЕСА_1 є малосімейним гуртожитком, який знаходиться на балансі ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів», у зв'язку з чим дійшов висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання відповідача укласти договір найму жилого приміщення з видачею на нього ордеру як на квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач безперервно мешкає та проживає у спірній кімнаті з 2006 року, оплачує житлово-комунальні послуги, а тому відповідно до статті 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» має право на користування спірною житловою площею. Посилання відповідача на наявність у ОСОБА_1 на праві власності іншого нерухомого майна суд визнав безпідставними.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи та обставини, якими обґрунтовано первинний та зустрічний позови, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первинного та зустрічного позовів.

У січні 2018 року ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки ОСОБА_1 не відповідає тим критерієм, за наявності яких на неї поширюється дія вказаного закону, так як забезпечена житлом, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню приписи статті 132 ЖК Української РСР.

Судові рішення не оскаржуються в частині відмови у задоволенні первинного позову, в цій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» та є гуртожитком для малосімейних.

21 лютого 1987 року ОСОБА_5 видано посвідчення № НОМЕР_1 на право зайняття житлової площі у гуртожитку АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати площею 15,59 кв. м, на підставі рішення ПК-18 від 20 лютого 1987 року, наданої на період його роботи в 215 заводі ЖБІ на посаді слюсаря-ремонтника. В примітці до посвідчення було зазначено, що у разі припинення роботи в даній організації зазначена житлова площа у гуртожитку має бути звільнена протягом десяти днів разом зі всіма мешкаючими в ній особами.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, 22 грудня 2006 року ОСОБА_5 видано нове посвідчення № 608 з відміткою про проживання в кімнаті його дружини.

08 січня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, після чого у спірній кімнаті залишилась проживати лише ОСОБА_1

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року у справі № 522/13228/14-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» посилалось на наявність обставин, передбачених частиною другою статті 132 ЖК Української РСР, для виселення ОСОБА_1 зі спірного приміщення гуртожитку.

За змістом частин першої-другої статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Iнших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Установивши, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» з 15 квітня по 05 вересня 2011 року та була звільнена з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули, суди не з'ясували, та не перевірили доводи відповідача про наявність правових підстав для її виселення відповідно до статті 132 ЖК Української РСР.

Разом із тим, відповідно статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей.

За змістом частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

У той же час, згідно з Інформаційною довідкою від 19 липня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_1 на праві власності належать квартири: АДРЕСА_2; квартира АДРЕСА_3 та ? частини квартири АДРЕСА_4.

Посилання ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» на вказану інформацію суди визнали безпідставним, не навівши будь-яких мотивів з цього приводу. Разом із тим, суди залишили поза увагою, що гарантії, визначені положеннями Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення, законодавцем встановлені з метою недопущення позбавлення особи єдиного житла.

За обставин забезпечення ОСОБА_1 житлом, припинення нею трудових відносин із ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для її виселення зі спірного житла з наведених у зустрічному позові підстав є передчасними.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-181цс18 при новому розгляді справи суди мають надати оцінку обставинам, які не були предметом судового розгляду, з огляду на необхідність таких дій (виселення) у демократичному суспільстві та їхню пропорційність переслідуваній легітимній меті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені, оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року в частині вирішення зустрічного позову державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило