АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/7642/17 Номер провадження 22-ц/786/1986/18Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіна О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Хіль Л.М.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: представника відповідача Котенка М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Тімошенко Н.В. в м. Полтаві, із складанням повного тексту рішення 07 червня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом. Зазначав, що 01.10.2016 через Державну установу «Урядовий контактний центр» Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади, направив звернення до Прем'єр Міністра України щодо приведення до реального виконання норми, передбаченої ст. 1177 ЦК України. Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області 31.10.2016 року за вих. № Ф-115 ОСОБА_3 було надано відповідь про надходження вказаної заяви до ГУНП в Полтавській області, однак, зазначено,що порушені питання в зазначеному зверненні не відносяться до компетенції розгляду Національної поліції України. Відповідно до постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 12.01.2017 року, визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області щодо не пересилання за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення ОСОБА_3 від 01.10.2016 року.

Просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь матеріальну шкоду в сумі 806208,96 грн. та компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 5000000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_3, який в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необгрунтованість прийнятого рішення, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.02.2015 року невідомими особами було скоєно крадіжку з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в якій мешкає позивач з родиною, звідки викрадено грошові кошти в сумі 5000 грн, 31340 доларів США, ноутбук марки "Lenovo В570е", чим спричинено позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 535751 гривень.

За даним фактом СВ Київського РВ ПМУ в Полтавській області порушено кримінальне провадження та внесено до ЄРДР за № 0000227 від 01.02.2015 р., за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. В кримінальному провадженні ОСОБА_3 визнано потерпілим.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Однак, з 2004 року з моменту набрання чинності Цивільним кодексом України, питання про відшкодування державною шкоди, завданої злочином, залишається невирішеним - спеціального закону, про який йде мова у вказаній статті до цього часу не прийнято.

Враховуючи положення ст. 93 Конституції України щодо законодавчої ініціативи у Кабінету Міністрів України, позивач звернувся до останнього з відповідним зверненням від 01.10.2016 року, в якому просив Кабінет Міністрів України привести до реального виконання норми ст. 1177 Цивільного кодексу України, шляхом використання законодавчої ініціативи наданої йому Конституцією України щодо винесення для прийняття Верховною Радою України відповідного Закону, який би регулював порядок відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йде мова у ст. 1177 ЦКУ. Просив не перенаправляти дане звернення до різних інстанцій, а вирішити викладені питання виключно КМУ.

Дане звернення Урядовим контактним центром направлено до Національної поліції України за вх. №30282 від 12.10.2016 року.

17.10.2016 року Національною поліцією України звернення позивача направлено до ГУ НП в Полтавській області для розгляду, проведення перевірки викладеної інформації та вжиття заходів реагування відповідно до вимог чинного законодавства, а також інформування автора звернення у встановлений законом строк про вжиті заходи.

Позивач отримав від ГУ НП в Полтавській області відповідь за №Ф-115 від 31.10.2016 року щодо відсутності компетенції розгляду Національною поліцією України порушених позивачем питань у зазначеному зверненні.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.01.2017 року, яка залишена без змін Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 року, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не пересилання за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення ОСОБА_3 від 01.10.2016 року.

Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не пересилання за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення ОСОБА_3 від 01.10.2016 року.

Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не повідомлення ОСОБА_3 про пересилання Головному Управлінню Національної поліції в Полтавській області звернення від 01.10.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не пересилання ГУНП в Полтавській області звернення ОСОБА_3 від 01.10.2016 року за належністю, не може бути розцінено як завдання останньому відповідачами матеріальної та моральної шкоди з приводу врегулювання питання щодо приведення до реального виконання норми, передбаченої ст. 1177 Цивільного кодексу України на законодавчому рівні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Підставами відповідальності є протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та настанням шкоди, а також вина завдавача шкоди.

За загальним правилом деліктна відповідальність настає за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, в обґрунтування позову позивач посилається на те, що матеріальна та моральна шкода була завдана йому внаслідок бездіяльності ГУНП в Полтавській області.

Проте, як вірно зазначив районний суд, ОСОБА_3 в порядку, визначеному ст. 81 ЦПК України не доведено спричинення йому шкоди саме від винних дій відповідача.

Посилання позивача як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, як на підставу відшкодування шкоди,на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12.01.2017 року, якою визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не пересилання за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення ОСОБА_3 від 01.10.2016 року, на думку колегії суддів є фактом визнання процедурного порушення з боку відповідача та достатньою компенсацією стверджуваної моральної шкоди.

Отже, за обставинами даної справи висновок про допущене порушення Головного управління Національної поліції в Полтавській області в частині не пересилання за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення позивача є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду.

На користь даного твердження говорить практика розгляду справ в Європейському суді з прав людини, зокрема, справа Саундерс проти Сполученого Королівства, Гольм проти Швеції,справа Пакеллі, Бушемі проти Італії.

Таким чином, при оцінці обгрунтованості вимог позивача у даній справі, колегія суддів керується принципом розумності, виходячи з об'єктивно передбачуваних за даних обставин справи втілень моральної шкоди. В той же час позивачем не наведені достатньо переконливі з погляду розумності пояснення щодо характеру завдання йому немайнових втрат від дій відповідача щодо не пересилання його звернення.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 п.1 ч.1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ О. В. Прядкіна

Судді: /підпис/ С.Б. Бутенко

/підпис/ Л.М. Хіль

Повний текст постанови складено 29.08.2018 р.

Згідно з оригіналом:

СуддяАпеляційного суду

Полтавськоїобласті О. В. Прядкіна