Гусятинський районний суд Тернопільської області
Справа № 596/502/18
Провадження № 2/596/315/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" серпня 2018 р. Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі : головуючого суду ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кузик М.Я.

за участю: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Гусятин в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просить усунути перешкоди у користуванні правом власності на житловий будинок шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у житловому будинку з надвірною будівлею, що знаходиться в м. Копичинці, вул. Шевченка, 23 Гусятинського району Тернопільської області. Посилається на те, що 12.02.2010 року рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області у справі № 2-176/2010 шлюб між ними. Згідно договору дарування від 17.12.2002 року він є власником вищевказаного будинку. Відповідач ОСОБА_3 за даною адресою зареєстрована, проте не проживає більше шести місяців, її речі та майно відсутні, оплату за комунальні послуги вона не платить, ніяких витрат на утримання не несе, а тому відповідачка втратила право на користування цим житлом. Таакож зазначає, що відповідач ОСОБА_3 постійно вчиняла з ним сварки та конфлікти, чим навмисно перешкоджала йому користуватися житловим приміщенням у житловому будинку з надвірною будівлею, що знаходиться в м. Копичинці по вул. Шевченка, 23 Гусятинського району Тернопільської області. За даним фактом він неодноразово був змушений звертатися в поліцію. ОСОБА_3 є власником домоволодіння, що знаходиться в м.Копичинці по вулиці Зелена, 45 Гусятинського району Тернопільської області та з 01.08.2017 року переїхала на постійне місце проживання. Просить в порядку статтей 72,107 ЖК України, ст.405 ЦК України визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у житловому будинку.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_4, позивач ОСОБА_2 при уточненні позовних вимог посилались на те, що позивачеві як власнику житлового будинку відповідач

чинить перешкоди у здійсненні його права власності, а саме, ОСОБА_3 тривалий час з серпня 2017 року по місцю реєстрації не проживає, не утримує та комунальні послуги не сплачує, вибула на постійне місце проживання в інше місце, а тому втратила право користування цим житлом.

В судовому засіданні позивач пояснив, що являється власником домоволодіння, де останніх три роки майже не проживає. В домоволодінні відповідач проживала до серпня 2017 року з двома їхніми дітьми. Діти підросли, тому вирішив виписати ОСОБА_3 з його будинку, щодо прописки дітей не заперечує. Коли ОСОБА_3 проживала в будинку, то постійно скандалила, порушувала правила співжиття, чинила йому перешкоди в користуванні житлом, в зв"язку з чим він викликав поліцію. Коли він приїжджав до житлового будинку разом з цивільною дружиною ОСОБА_5 з гостинцями, то з боку відповідача зустрічав агресію.

Відповідач ОСОБА_3 позову не визнала, посилаючись на те, що вона разом із дітьми зареєстрована та проживала у житловому будинку з надвірною будівлею, що знаходиться в м. Копичинці, вул. Шевченка, 23 Гусятинського району Тернопільської області. З серпня 2017 року по на даний час не проживає за місцем реєстрації, оскільки вимушена була з двома дітьми переїхати до своєї матері за адресою в м.Копичинці по вулиці Зелена, 45, де їм проживати незручно і тісно. Причиною цього стало те, що позивач почав приїжджати до будинку разом з іншою жінкою, з якою діти не хотіли спілкуватись та відчували дискомфорт, почувались ніяково. Оскільки окремих кімнат в будинку не має, то діти були як в гостях, це перешкоджало їм вчитись, відчувати себе вільно. Заради інтересів та нормальної атмосфери для життя дітей, вони змушені в даний всі разом жити в маленькому будинку, де їм дуже тісно. Домоволодінням по місцю реєстрації вона постійно користується, має ключі та безперешкодно входить, оскільки там є їх речі, дитячий одяг, предмети домашнього вжитку. Орієнтовно буває два рази на місяць, останній раз була два тижні тому. З того часу не була, оскільки позивач здав будинок в найм та їй незручно туди йти, коли там проживають чужі люди. Вважає, що мати і діти повинні бути зареєстровані за одною адресою.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із змісту позовних вимог, які в підготовчому судовому засіданні уточнювались стороною позивача, із пояснень наданих в судовому засіданні ОСОБА_2 позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом оскільки остання не проживає по місцю реєстрації в його будинку більше шести місяців, а саме з серпня 2017 року, не сплачує комунальні послуги, вибула на постійне місце проживання у власне житло, де на даний час і проживає, тобто в порядку статтей 72,107 ЖК України, звернувся з позовом в порядку статті 391 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 2 ст.107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як розяснив Пленум ВС у п.11 постанови від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це.

Як підтверджують сторони, шлюб між ними, який був зареєстрований 08.10.1997 року в Копичинецькій міській раді Гусятинського району Тернопільської області розірвано згідно рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12.02.2010 року.

Згідно договору дарування серії ВАС №192393 від 17.12.2002 року та ОСОБА_4 про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1064644 від 22.07.2003 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірною будівлею, що знаходиться в м. Копичинці, вул. Шевченка, 23 Гусятинського району Тернопільської області.

Із будинкової книги прописки громадян в житловому будинку, що в м. Копичинці по вул. Шевченка, 23 Гусятинського району Тернопільської області зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 20 лютого 2007 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст.12,81,82 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ту обставину, що відповідач разом з дітьми з серпня 2017 року не проживає по місцю реєстрації, а проживає в домоволодінні по вул. Зелена, 45 в м.Копичинції Гусятинського району Тернопільської області, ОСОБА_3 не заперечує.

Сторони визнають ту обставину, що ОСОБА_3 з серпня 2017 року користується житловим будинком по місцю реєстрації, має ключі від вхідних дверей, оскільки там знаходяться дитячий одяг, інші речі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 показала, що вона являється

цивільною дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_3 з липня 2017 році збирала речі, а з серпня 2017 року не проживала в будинку. Їй відомо, що відповідач приходить у житловий будинок, там знаходяться речі дітей.

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 31,4 кв.м житловою 14,4 кв.м., що знаходиться в м.Копичинці по вулиці Зелена, 45 Гусятинського району Тернопільської області.

Стаття 107 ЖК України регулює розірвання договору найму жилого приміщення наймачем, у правовідносинах з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду (Глава 2 Кодексу).

Відносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюються Главою 6 Житлового кодексу України.

В даному випадку, відповідач не являється членом сім"ї наймача житлового приміщення, а є колишнім членом сім"ї власника житлового будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи(ст.13 ЦПК України)

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що на спірні правовідносини не поширюється положення статтей 72, 107 ЖК України, на підставі яких ОСОБА_2 просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Суд не бере до уваги доводи позивача на те, що відповідач постійно вчиняла сварки, конфлікти, з приводу чого він звертався до органів поліції, чим перешкоджала користуватись житлом.

Як вбачається із інформації Гусятинського ВП Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області, звернення ОСОБА_2 мали місце 13.04.2017 року, 04.04.2017 року, 04.05.2017 року з приводу конфлікту з ОСОБА_3

Доказів того, що ОСОБА_2 звертався з приводу чинення зі сторони ОСОБА_3 перешкод у здійсненні позивачем свого права власності на житло - володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, не надано. Крім того, звернення мали місце до серпня 2017 року під час постійного проживання ОСОБА_3 з дітьми по місцю реєстрації. Крім того, в позовній заяві позивач посилається на статтю 405 ЦК України, відповідно до ч.2 даної статті, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не обумовлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки як визнають сторони, відповідач не проживає по місцю реєстрації з серпня 2017 року, з позовом позивач звернувся 02 квітня 2018 року, тому наявність підстав для застосування судом статті 405 ЦК України, позивачем не доведена.

ОСОБА_2 просить стягнути 9 704,80 гривень понесених судових витрат, з них 704,80 гривні судового збору; - на професійну правничу допомогу - 6 000 гривень; - витрати пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, експертів та проведення експертизи - 1000 гривень; витрати повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцезнаходженням, забезпечення доказів - 1 000 гривень; витрати повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи та підготовки до її розгляду - 1 000 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, а тому підстави для стягнення 9 704,80 гривень понесених судових витрат з відповідача відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.15, 16, 391, 405 Цивільного кодексу України, Житловим кодексом України, ст.ст. 4,5, 10,13, 81, 89, 133, 137-141, 209, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, жителя ІНФОРМАЦІЯ_6, паспорт серії МС 892443, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_7, паспорт серії НЮ 088735 зареєстрованої за адресою: 48260, м. Копичинці, вул. Шевченка, 23 Гусятинського району Тернопільської області, фактично проживає за адресою: 48260, м. Копичинці, вул. Зелена, 45, Гусятинського району Тернопільської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги через Гусятинський районний суд Тернопільської області або безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя-підпис

З оригіналом вірно:

Суддя Гусятинського районного суду Е.М. Митражик