Провадження №4-с/523/77/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2018 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Правди Н.А.

скаржника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 14 в м.Одесі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України ОСОБА_3, за участю ОСОБА_2 соціальної політики України, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року, апеляційну скаргу представника Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 07.11.2017 року, по скарзі ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України ОСОБА_3, за участю ОСОБА_2 соціальної політики України,скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ОСОБА_1 12.08.2017 року звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України ОСОБА_3. в якій просить визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2016 року, зобовязавши державного виконавця скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та поновити виконавче провадження ВП №4279760, направивши до відділу ДВС виконавчий лист № 2-390/07 для його подальшого виконання.

Скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2016 року є незаконною, оскільки вона суперечить Конституції України, ЦПК України та практиці Європейського суду з прав людини.

Ухвалою суду від 22.08.2016 року ОСОБА_1 поновлено строк на звернення до суду із зазначеною скаргою (а.с.25).

У судовове засідання заявник зявився, надав пояснення аналогічні викладеним в скарзі та підтримав заявлені вимоги.

Інші учасники у судове засідання не зявилися, про розгляд справи були належним чином сповіщені, про причини неявки суд не повідомили.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа № 2-390/07, виданого 26.03.2007р. Суворовським районним судом м. Одеси, щодо зобовязання ОСОБА_2 України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи придбати ОСОБА_1 згідно з його порядковим номером реєстру обліку осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи та які потребують поліпшення житлових умов Одеської обласної державної адміністрації, окреме благоустроєне житлове приміщення, яке повинно відповідати умовам даного населеного пункту у відповідності до санітарних та технічних норм по мірі надходження грошових коштів з Державного бюджету на дані цілі, державним виконавцем відділу ДВС поставною від 19.07.2007р. було відкрито виконавче провадження. З урахуванням змісту рішення суду від 02.03.2007р, за яким було видано вказаний виконавчий лист № 2-390/07, виконання рішення суду носить тривалий характер.

Судом встановлено, що Постановою від 19.07.2007 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП №4279760, копію якої направлено боржнику для негайного виконання, стягувачу до відома.

Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 09.04.2014 року (справа №523/4926/14-ц), від 19.12.2014 року (справа № 523/19941/14-ц) змінено у виконавчому провадженні №4279760 боржника: ОСОБА_2 України з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чернобильської катастрофи на Державну службу України з надзвичайних ситуацій, потім на ОСОБА_2 соціальної політики України.

Вимогою від 12.04.2016 року боржника ОСОБА_2 соціальної політики України зобов'язано виконати виконавчий лист Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2007 року № 2-390/07 в термін до 17.05.2016 року.

31.05.2016 року до відділу надійшов лист ОСОБА_2 соціальної політики України № 7205/0/14-16/081 від 19.05.2016 року в якому боржник зазначає, що питання придбання житла ОСОБА_1може бути вирішено в разі передбачення відповідних бюджетних видатків у державному бюджеті на зазначені цілі.

В зв'язку з тим, що рішення суду боржником не виконано, державним виконавцем 01.06.2016 винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_2 соціальної політики України за невиконання рішення суду.

Вимогою від 02.06.2016 року державним виконавцем повторно зобов'язано ОСОБА_2 соціальної політики України виконати виконавчий лист Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2007 року №2-390/07 в термін до 20.06.2016 року.

Листом від 29.06.2016 року ОСОБА_2 соціальної політики України надало відповідь з посиланням на обставини що аналогічні вищезазначеним.

Постановою від 26.07.2016 року державним виконавцем накладено штраф на боржника у подвійному розмірі.

Поданням від 27.07.2016 року державний виконавець направив повідомлення про кримінальне правопорушення боржника за фактом умисного невиконання посадовими особами ОСОБА_2 соціальної політики України вимог виконавчого листа Суворовського районного суду м.Одеси від 26.03.2007 року №2-390/07.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України ОСОБА_3 від 28.07.2016 року, на підставі п.11.ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» було закінчено виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №2-390/07.

Ухвалюючи постанову про закриття виконавчого провадження державний виконавець виходив з того, що ним було вжито усіх заходів, передбачених ст. ст. 75,89 Закону України «Про виконавче провадження», для виконання рішення суду: боржника притягнуто до відповідальності у виді накладення штрафу в тому числі й подвійному розмірі та 27.07.2016 року державним виконавцем направлено повідомленя про вчинення кримінального правопорушення боржником до органу Національної поліції України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормами ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» , чинного на час прийняття оскаржуваної постанови, закріплено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.. Згідно ч.1 ст.11 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина 3 ст.76 цього ж Закону України передбачає, що якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції та інші заходи, передбачені статтею 87 цього Закону, після чого виконавчий документ поставною державного виконавця, затвердженою начальником відповідного відділу державної виконавчої служби, повертається до суду чи іншого органу, що видав виконавчий документ.

Відповідно до ч.1ст.87 вказаного вище Закону України, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладання штрафу на боржника, та призначає новий строк для виконання. Згідно ч.3 цієї статті, у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає штраф на боржника у подвійному розмірі. При подальшому невиконанні рішення боржником державний виконавець порушує клопотання перед судом про кримінальну відповідальність боржника відповідно до закону.

Згідно п.11, ч.1, ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону, згідно якої, У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав..

Тобто, зазначені вище норми визначають певний порядок проведення виконавчих дій щодо виконання рішень суду, які носять зобовязальний характер. Невиконання рішення суду є підставою для порушення кримінальної справи, як спосіб примусити боржника до виконання рішення суду, яке у відповідність до ст.124 Конституції України є обовязковим до виконання на всій території України.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець провів достатні виконавчі дії, які регламентовані ст.76,87 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, боржника притягнуто до відповідальності у виді накладення штрафу - постановою від 01.06.2016 року (а.с.148т.1), в тому числі й подвійному розмірі постановою від 26.07.2016 року (а.с.153т.1) та 27.07.2016 року державним виконавцем направлено повідомлення до органу Національної поліції України про вчинення кримінального правопорушення боржником (а.с.155т.1).

Відповідно до ч.3 ст 75 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції яка діяла на час винесення спірної постанови: у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Згідно пункту 11 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншою посадовою особою органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволені скарги.

Суд встановив, що державний виконавець, при винесенні постанови від 28.07.2016 року про закінчення виконавчого провадження, діяв відповідно до закону, в межах своїх повноважень, при цьому не порушуючи прав стягувача на звернення за примусовим виконанням судового рішення.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст.259, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2 юстиції України ОСОБА_3, за участю ОСОБА_2 соціальної політики України.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 15 -ти денний строк з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 23.07.2018 року

Суддя: