ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2381/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участі секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника третьої особи КУЛІНІЧ І.О.

розглянувши у загальному позовному провадженні в судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Дарницької в м. Києві РДА про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_6 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Дарницької в м. Києві РДА про позбавлення батьківських прав, свої вимоги мотивувавши тим, що відповідач вів аморальний спосіб життя, неодноразово порушував закон і 23 січня 2015 року вироком Оболонського районного суду міста Києва за ч. 2 ст. 307, ч. І ст. 317. ст. 70 Кримінального кодексу України був засуджений на 6 років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.Після звільнення з місць позбавлення волі відповідач продовжив аморальний спосіб життя вживаючи наркотичні засоби та спиртні напої. Разом з тим , Апеляційним судом міста Києва ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді З років позбавлення волі, останній відбуває міру покарання у місцях позбавлення волі. Не приймав і не приймає участі у вихованні дитини. У зв"язку з зазначеним просить, позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_3, що діє на підставі ордеру серії КВ 282953 та договору ( угоди ) № 20 - 01 / 2018 про надання правової допомоги від 20 січня 2018 року позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5, в судове засідання не з"явився про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач перебуває д Державній Установи " Бучанська виправна колонія ( № 85 ) " Міністерства юстиції України.

В матеріалах справи міститься оригінал заяви ОСОБА_5, ( а. с. 50 ), в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім цього, 24 квітня 2018 року за вх. № 20771 до загальної канцелярії суду надійшов лист за підписом в. о. начальника державної установи " Бучанська виправна колонія ( № 85 ) " Міністерства юстиції України ( 08289 Київська область, смт. Гостомель - 2, вулиця Мирна № 3 ) ОСОБА_8 з розпискою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, про отримання судового повідомлення, та пояснення щодо суті спору, відповідно до яких він з позовними вимогами ОСОБА_2 не погоджується, та не бачить причин для позбавлення його батьківських прав.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Дарницької в м. Києві РДА Кулініч Ірина Олександрівна, що діє на підставі довіреності № 101 - 27 / 02 від 03 січня 2018 року позовні вимоги просила суд задовольнити позовні вимоги.

Суд, вислухавши пояснення позивача представника позивача, представника третьої особи, допитавши свідків, вислухавши думку дитини ОСОБА_7, опитаної в залі судового засідання за участі викладача гімназії № 290 м. Києва ОСОБА_9, яка наполягала на позбавленні батьківських прав її біологічного батька, з яким вона тривалий час не спілкується і в подальшому не бажає спілкуватися, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава -учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що Малолітня ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року, під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5. Шлюб між ними розірвано 27 квітня 2011 року, проте фактично почали проживати окремо ще з травня 2005 року.

З моменту розірвання шлюбу батько з дитиною не проживає та не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини.

На даний час малолітня ОСОБА_7 разом з матір'ю проживає за адресою: АДРЕСА_2. При проведенні обстеження житлово - побутових умов проживання дитини встановлено, що для ОСОБА_7 створені належні умови для проживання, відпочинку та розвитку.

Згідно висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 101 - 8223 / 04 від 17 серпня 2017 року на підставі статті 164 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 щодо малолітньої дитини , ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 року ( а. с. 26 - 27 )

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі " Савіни проти України " встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Згідно відповіді наданої суддею Дарницького районного суду міста Києва Щасною Т.В. за вих. № 753 / 12174 / 116 - к / 75814 / 2017 від 21 листопада 2017 року ОСОБА_10 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 було засуджено 09 листопада 2016 року за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України ( а. с. 34 ).

Постановою Пленуму Верховного суду України № З від 30 березня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення га поновлення батьківських прав » п. 16 роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення: не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей: не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно з ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини. її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні.

У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав ( ст. 164 Сімейного Кодексу України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

З огляду на викладене, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та навмисно не виконує їх, що в відповідності до п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав ", є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Обставин, які перешкоджали б йому виконувати свої батьківські обов'язки не встановлено.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 - ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 6 ст. 12 Закону України « Про охорону дитинства » передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь - якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789 - ХII ( 789 - 12 ) від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, « необхідним у демократичному суспільстві », слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас Європейський Суд з прав людини нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь - якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими ( п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини від 10 січня 2008 року у справі « Кірнс проти Франції » ( Kearns v. France ) ( заява № 35991 / 04 ).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по - перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94 - 102. рішення Європейський Суд з прав людини у справі « Мамчур проти України » від 16 липня 2015 року ( заява № 10383 / 09 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року, та ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 третя особа орган опіки та піклування Дарницької в м. Києві РДА про позбавлення батьківських прав, задовольнити.

Позбавити ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою : 02091, АДРЕСА_1, відбуває покарання у Державній установі " Бучанська виправна колонія ( № 85)" Київська область, смт. Гостомель-2, вул. Мирна,3 - батьківських прав відносно ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 10 липня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК