справа № 2/325/307/2018р.
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2018 року смт. Приазовське
Приазовський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Васильцової Г.А., за участю секретаря Міняйло А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Приазовського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд з України неповнолітньої дитини без згоди батька,
06 червня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2. звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з вказаною позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, тимчасовий, строком на один календарний рік з дня набрання рішенням законної сли, виїзд за кордон - на тимчасово окуповану територію, а саме: до м. Новоазовськ і до села Сєдово-Василівка Новоазовського району, з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04 жовтня 2003 року ОСОБА_1 та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. У теперішній час їх неповнолітня дитина мешкає з позивачкою, усі витрати, пов'язані з утриманням дитини несе вона одна. Відповідач добровільної допомоги на утримання дитини не надає, та не виконує рішення суду про стягнення аліментів, аліменти не сплачує з 2014 року . У заяві представник позивачки зазначає, що позивачка має намір виїхати з малолітньою донькою на тимчасово окуповану територію, а саме до м. Новоазовськ для відвідування бабусі ОСОБА_5, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, і до с. Сєдово-Василівка Новоазовського району для відвідування дідуся ОСОБА_6, який мешкає у АДРЕСА_2, але батько дитини, згода якого потрібна при перетині державного кордону, не надає відповідної згоди. У зв'язку з цим позивачка змушена звернутись до суду із даним позовом, в якому просить суд задовольнити заявлені нею вимоги.
Ухвалою судді від 11 червня 2018 року відкрито провадження у справі, на підставі ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14.
03 липня 2018 року під час проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції з Іллічівським районним судом м. Маріуполь Донецької області представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд їх задовольнити.
В судове засідання представник позивача та позивачка не з'явилися, на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, проводити розгляд справи без режиму відеоконференсзвя'зку, на позовних вимогах наполягають, не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач повторно у судове засідання не з?явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України; не повідомив суд про причину своєї неявки; відзив на позовну заяву суду не надав.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи викладене та згідно ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню на наступних підставах.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 виданого 23.11.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського районного управління юстиції м. Маріуполь Донецької області, батьками ОСОБА_4 записані: ОСОБА_3 та ОСОБА_1, актовий запис № 758 /а.с. 7/.
07 травня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с. 8/.
Відповідно до заочного рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполь Донецької області №2/264/600/13 (264/1204/13-ц) від 28.02.2013 року, стягнуті аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 9/.
На підставі вказаного рішення 13 березня 2013 року був виданий виконавчий лист /а.с. 10/.
Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.
Відповідно до ч.7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими Договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки, щодо дитини.
На підставі ч.2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини як законні представники без спеціальних повноважень.
Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
У відповідності до ч. 1, 2 ст.257 Сімейного кодексу України, баба, дід, прабаба, прадід, мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні; батьки не мають прва перешкоджати у здійсненні бабою , дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.
Згідно зі ст.. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ,постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами).
Згідно п.5.1.1.Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів
та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, який визначає окремі питання здійснення контролю за переміщенням в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів), а також види блокпостів, контрольних пунктів в'їзду-виїзду, порядок їх функціонування, правила їх перетинання, затвердженого СБУ: «5.1.1 В'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16- річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.»
Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду.
Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 зі змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Судом встановлено, що малолітня дитина позивача та відповідача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з позивачкою, батько дитини - відповідач по справі матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, мешкає у зоні проведення ООС (АТО), у місті Новоазовськ Донецької області.
Як вбачається з мотивування позову відповідач не надає нотаріально посвідченого в установленому законами Україну порядку дозволу на виїзд неповнолітньої доньки в супроводі матері без згоди батька до рідної бабусі та дідуся, чим порушуються конституційне право дитини на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, а також законне право неповнолітньої на спілкування з родичами.
Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги представника позивача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди батька є обґрунтованими та в силу п.3 ч.3 ст.313 ЦК України підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81-82, 89, 141, 223, 247, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд
Позов представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд з України неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити.
Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці м. Маріуполь Донецької області, тимчасовий, строком на один календарний рік з дня набрання рішенням законної сили, дозвіл на виїзд на тимчасово окуповану територію, а саме: до м. Новоазовськ Донецької області і до села Сєдово-Василівка Новоазовського району Донецької області, неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Маріуполь Донецької області, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця с. Веселого Городивиковського району Калмикії Росії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його складення, апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.

Дата складення судового рішення 23.07.2018 року.

Суддя Г.А. Васильцова