Провадження № 2/742/1147/18
Єдиний унікальний № 742/2700/18
РІШЕННЯ
20 вересня 2018 року м. Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
в складі: головуючого судді Бездідько В.М.,
за участю секретаря судового засідання Карпенко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ПВК КБ Пожспецмаш» про стягнення недоплаченої заробітної плати
16 серпня 2018 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до відповідача ТОВ «ПВК КБ Пожспецмаш» про стягнення недоплаченої заробітної плати.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач працював в товаристві з обмеженою відповідальністю «ПВК «КБ Пожспецмаш» на посаді інженера з охорони праці з 09.11.2011 року по 30.12.2011 року та з 27.02.2012 року по 06.11.2012 року за основним місцем роботи, що підтверджується копією трудової книжки, а з 07.11.2012 року по 31.01.2018 року на посаді інженера з охорони праці за сумісництвом. Під час перебування у трудових відносинах відповідачем було порушено вимоги діючого законодавства щодо нарахування та виплати заробітної плати у повному обсязі, а саме порушено норми ст.. 96,97 КЗпП України, а також ст..ст. 5,6,19,21,22 Закону України «Про оплату праці».
Посилаючись на ті обставини, що всупереч вимогам законодавства відповідач встановив розмір посадового окладу позивача значно меншим, ніж той, який повинен був бути, відповідно до законодавства України, в зв»язку з чим позивач просить суд зобов»язати відповідача донарахувати та виплатити різницю між сумою заробітної плати, яка була фактично виплачена за період роботи та сумою заробітної плати, яку повинен був отримувати за цей період внаслідок прирівнювання її розміру до розміру заробітної плати спеціалістів виробничо-технічних служб, що становить 163531 грн. 79 коп.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Надав пояснення аналогічні до позову.
В судове засідання представник відповідача не з»явився, проте надіслав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що позивач при визначенні посадового окладу, посилається на те, що при визначенні тарифних ставок та окладів, відповідач повинен був керуватися положеннями галузевої угоди на 2010-2011 рік, укладеної між Міністерством промислової політки України, фондом державного майна України та профспілками автомобільного та сільськогосподарського машинобудування та приладобудування, космічного та загального машинобудування, радіоелектроніки та машинобудування, лісових галузей, машинобудування та металообробки, суднобудування, оборонної промисловості, енергетики та електротехнічної промисловості, атомної енергетики і промисловості України, яка зареєстрована Мінсоцполітики 17.02.2010 року № 9 і яка діяла до 13.09.2016 року та положеннями галузевої угоди у сфері технічного регулювання укладеною між Міністерством економічного розвитку і торгівлі України і профспілкою машинобудівників та приладобудівників України на 2016-2020 роки. Підприємство на якому працював позивач не входить до сфери управління будь-якого міністерства, відомства, профспілкової організації чи фонду державного майна України, які підписали зазначені галузеві угоди, не делегувало повноважень щодо укладення від імені підприємства вищевказаних галузевих угод, відповідно їхні положення не розповсюджуються на відповідача і можуть лише носити рекомендаційний, а не обов»язковий характер. Колективний договір на підприємстві не укладався, заробітна плата нараховулась відповідно до штатного розпису, посадового окладу працівника та розміру відпрацьованого часу. Крім того, органами Держпраці здійснювалась перевірка дотримання Відповідачем норм та вимог трудового законодавства. Відносно виявлених порушень, що були зазначені в акті та приписі, порушення щодо розміру нарахування заробітної плати позивачу були відсутні, що освідчить про правильність розміру такого нарахування, а тому вимоги позивача не відповідають нормам чинного законодавства в зв»язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наведених нижче підстав.
Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 09.11.2011 року прийнятий на роботу ТзОВ «ПВК «КБ Пожспецмаш» на посаду інженера з охорони праці по строковому трудовому договору, згідно наказу №38-К від 09.11.2011 року (а.с.7, 18).
Наказом №67-К від 30.12.2011 року позивач звільнений з роботи в зв»язку з закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 7,19)
Наказом №12-К від 27.02.2012 року позивач прийнятий на роботу ТзОВ «ПВК «КБ Пожспецмаш» на посаду інженера з охорони праці по строковому трудовому договору (а.с. 7,20)
06.11.2012 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 63-К від 06.11.2012 року (а.с.8,21 )
Наказом №64-К від 07.11.2012 року позивач прийнятий на роботу ТзОВ «ПВК «КБ Пожспецмаш» на посаду інженера з охорони праці за сумісництвом (а.с. 23)
Наказом №19-К від 31.01.2018 року ОСОБА_1 інженера з охорони праці підприємства за сумісництвом звільнено з роботи у зв»язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником відповідно до ст.. 43-1 КЗпП України (а.с. 24)
Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст.3 зазначеного Закону мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Як вбачається із акту перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування № 25-03-011/0495 управлінням держпраці у Чернігівській області було здійснено перевірку ТОВ «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин» щодо додержання законодавства про працю та загальнообв»язкове державне соціальне страхування порушень щодо розміру нарахування заробітної плати на підприємстві не встановлено.
Посилання позивача на норму ст. 97 КЗпП України суд не може прийняти до уваги, оскільки форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог (ч.1 ст.4 вказаного Закону).
Згідно ст.4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» до сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать профспілкова сторона, суб'єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об'єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб'єктами якої є всеукраїнські об'єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб'єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.
Позивачем не надано доказів про те, що ТОВ « ПВК «КБ Пожспецмаш» входить до сфери управління будь-якого міністерства, відомства, профспілкової організації чи фонду державного майна України, які підписали зазначені галузеві угоди.
Колективний договір на підприємстві ТОВ « ПВК «КБ Пожспецмаш» не укладався, заробітна плата нараховувалась відповідно до штатного розпису, посадового окладу працівника та розміру відпрацьованого часу.
Отже, посилання позивача про те, що його заробітна плата повинна прирівнюватись до керівників і спеціалістів виробничо-технічних служб та повинен був отримувати значно більшу винагороду за працю є необґрунтованими та суперечать чинному законодавству.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем при виплаті заробітної плати позивачу дотримано норми трудового законодавства.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ПВК КБ Пожспецмаш» про стягнення недоплаченої заробітної плати відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 03.10.2018р.

Головуючий суддя В.М.Бездідько