РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Найдишак В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання договору доручення недійсним,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 26.07.2017 року позивач уклав із ТОВ «Велес Авто» договір доручення №Д-0060. Предметом договору доручення є поставка та передача у власність ОСОБА_1 транспортного засобу МТХ 82.1, 26 Білорус, 4х2, 4,75МТ, Д-243. 26.07.2017 року позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 60000,00 грн. задля купівлі транспортного засобу вказаного в п.1.2 договору. Позивач вважав, що сплачує перший платіж, за необхідні йому транспортні засоби, повна сума якого вказана у п.1.3. 07.08.2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що природа укладеного договору суперечить його інтересам та укладений він не на умовах, які попередньо сторони обговорювали. Після чого позивачем на адресу ТОВ «Велес Авто» було направлено заяву про розірвання договору поставки №Д-0060 і повернення сплачених грошових коштів. Позивач вважає, вказаний договір недійсним та таким, що суперечить чинному законодавству. Договір доручення був укладений з грубим порушенням принципу добросовісності, який передбачає чесну і сумлінну поведінку субєктів зобовязання, принципу недопустимості укладання зобовязання на засадах обману та зловживання довірою суперечить інтересам позивача, укладений не на умовах, які попередньо сторони обговорювали. Окрім того, договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ЦК України. У звязку з викладеним, позивач просить визнати договір доручення №Д-0060 від 26.07.2017 року, укладений міжТОВ «Велес Авто» та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з ТОВ «Велес Авто» на користь позивача 60000 грн.

Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заперечення на позовну заяву, в якому вказав, що між сторонами спору було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов, у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору. Вважає,що позовні вимоги необґрунтовані, а позовна заява задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.07.2017 року між ТОВ «Велес Авто» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір доручення №Д-0060, за умовами якого повірений (ТОВ «Велес Авто») уповноважений діяти від імені та в інтересах довірителя, зобовязаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим договором, на території України юридичні дії щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, повязаний із сприянням довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для довірителя (п. 1.1). Крім того, умовами договору визначено, що повірений, діючи від імені або за участю та за рахунок довірителя, зобовязаний укласти договір поставки, купівлі-продажу, або будь-який інший договір за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб МТХ 82.1, 26 Білорус, 4х2, 4,75МТ, Д-24, вартість якого 60000 грн. п. 1.2, 1.3.

Відповідно до умов п. 2.1 договору, повірений зобовязаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п.1.1 даного Договору у строк протягом не більше 90 робочих днів з моменту укладення даного Договору; надавати довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб; перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів купівлі-продажу, поставки транспортного засобу, договорів кредитування та договорів страхування, і інших договорів; діяти від імені та за рахунок довірителя, та його інтересах, укладати договори поставки або будь-який інший договір, за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, в тому числі кредитні договори та договори страхування, на найбільш вигідних для довірителя умовах; повідомити довірителя на його вимогу про хід виконання договору; передати довірителю визначений транспортний засіб на умовах викладених у договорі поставки або будь-якому іншому договорі за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб.

Пунктом 3.1. передбачено, що за надання послуг згідно з договором, довіритель зобовязаний сплатити на рахунок повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.3 даного договору та становить 60000 грн. Винагорода, вказана у п.3.1 сплачується довірителем до або після укладання договору, але не пізніше поточного дня в якому було укладено договір.

Відповідно до п. 4.2.1. договору, у випадку відмови довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладання даного договору, повірений повертає 50 відсотків від сплаченої винагороди повіреного протягом тридцяти банківських днів з дня отримання від довірителя заяви про відмову від Договору. У випадку коли Заява про відмову від Договору подана довірителем з порушенням строку вказаного у даному пункті, винагорода, яка вказана у п. 3.1. даного договору поверненню не підлягає. Поверненню підлягають всі сплачені на виконання п. 1.3. договору кошти протягом 30 банківських днів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на рахунок відповідача було внесено 60000 грн., як сплату винагороди повіреного, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 26.07.2017 року.

07.08.2017 року позивач звернувся до ТОВ «Велес Авто» із письмовою заявою про розірвання договору №Д-0060 та повернення коштів у сумі 60000 гривень у звязку з тим, що стало відомо, що природа укладеного договору суперечить його інтересам та укладений не на умовах які попередньо сторони обговорювали.

Листом від 18.08.2017 року за вих. №29 відповідач повідомив про розірвання вказаного договору, але кошти повернуто не було.

Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя.

За змістом ч.1 ст.1002, ч.1 ст.1003 ЦК України, повірений має право на плату за виконання свого обовязку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Пунктом 1 ч.1 ст.1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору.

Згідно з ч.2 ст.1008 ЦК України, довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.

Відповідно ч.1 ст.1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення.

З урахуванням викладених, суд прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживача послуг, можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди повіреному, не зважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення. Крім того, не обґрунтовано визначений розмір винагороди повіреного в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, критерії та розрахунок, за яким її було визначено.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Згідно з чч.2, 3, 4, 6-8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Також, суд приходить до висновку, що сам по собі факт підписання договору не може бути підставою для висновку про справедливість умов договору та їх відповідність вимогам чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 26.07.2017 року договір доручення між ОСОБА_1 та ТОВ «Велес Авто» недійсним у відповідності до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачем, в порядку застосування ст.216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача.

Проаналізувавши сукупність доказів, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Велес Авто» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн., за одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, оскільки позивач від сплати судового збору за подання цього позову звільнено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 141, ч. 4 ст. 223, 263-265, 355 ЦПК України, ст.ст. 203,215 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання договору доручення недійсним задовольнити.

Визнати договір доручення №Д-0060 від 26.07.2017 року, укладений між ТОВ «Велес Авто» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь ОСОБА_160000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області в порядку ст. 355 ЦПК України.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Майдан