Постанова

Іменем України

19 липня 2018 року

м. Київ

справа № 686/24536/15-ц

провадження № 61-31669св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2016 року у складі судді Колієва С. А. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2017 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Федорової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, посилаючись на те, що 05 вересня 2015 року вона запросила ОСОБА_5 оглянути її коня, який не міг звестися на ноги. Після огляду відповідач повідомив, що тварина хвора і скоро помре, та запропонував їй купити коня за 5 тис. грн., на що вона погодилася. При цьому ОСОБА_5 пообіцяв їй доплатити грошові кошти у випадку, якщо довезе коня до м'ясокомбінату живим. Однак відповідач своєї обіцянки не виконав, хоча насправді отримав за коня близько 18 тис. грн. Вважає, що ОСОБА_5 шляхом обману і зловживання довірою заволодів належним їй майном та спричинив майнову шкоду, а також своїми шахрайськими діями завдав моральну шкоду. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача на свою користь 11 тис. грн на відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що 05 вересня 2015 року приблизно о 8-й годині йому зателефонувала ОСОБА_4 та повідомила, що у неї захворів кінь і поцікавилася, чи не може він його купити. Він вирішив приїхати та оглянути тварину. Так як кінь дійсно був хворий, то він запропонував за нього 5 тис. грн. Позивач погодилася на це та прийняла обумовлену ними суму. У дорозі коневі стало гірше, тому він його зарізав і продав заготівельникам м'ясо за 5 тис. грн. Жодних шахрайських дій він не вчиняв.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача (в тому числі і введення в оману) при укладенні правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

28 лютого 2017 року ОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що ОСОБА_5 обманув її, сказавши що кінь хворий і скоро помре, і тому його необхідно якнайшвидше продати, та ввів її в оману щодо ціни. Дії відповідача були шахрайськими, вчинені шляхом зловживанням довірою. Судами не взято до уваги показань свідка ОСОБА_6 з приводу відмови відповідача у поверненні коня або його туші, неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про витребування інформації про його телефонні дзвінки, та не встановлено, чи ОСОБА_5 є заготівельником худоби і чи наявні у нього підтверджуючі документи.

13 квітня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 686/24536/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 205 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судами встановлено, що згідно із записами погосподарської книги Монастироцької сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області ОСОБА_4 у період з 2002 по 2015 роки мала у своєму господарстві коня.

05 вересня 2015 року на підставі усної домовленості між сторонами ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 належного їй коня за 5 тис. грн.

Факт купівлі коня та отримання позивачем від відповідача вказаної суми грошових коштів сторонами не заперечувався.

Не оспорюючи дійсності правочину, позивач фактично просила на підставі статей 22, 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відшкодувати шкоду, завдану неправомірними діями відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Установлено, що ОСОБА_4 зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо неї шахрайських дій. За результатами проведеної перевірки дільничним інспектором Ярмолинецького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Хмельницькій області 08 вересня 2015 року складено висновок, погоджений у встановленому порядку, про те, що в діях ОСОБА_5 не встановлено складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України (шахрайство).

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача (в тому числі і щодо введення її в оману) при укладенні договору купівлі-продажу.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що дії відповідача були шахрайськими, вчиненими шляхом зловживанням довірою.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені ОСОБА_4у касаційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_5 обманув її, сказавши що кінь хворий і скоро помре, а тому його необхідно якнайшвидше продати, та ввів її в оману щодо ціни, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що позивач фактично просила відшкодувати шкоду, завдану неправомірними діями відповідача, однак доказів неправомірності таких дій і причинно-наслідкового зв'язку між цими діями та спричиненою шкодою суду не надала. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суди виходили з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору, і відсутності підстав для витребування інших доказів, які не стосуються підстав і предмета позову.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов