АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Харків

Справа № 610/3273/17

Провадження № 22-ц/790/3021/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача - ОСОБА_4

третя особа - Балаклійська районна державна адміністрація Харківської області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 13 березня 2018 року в складі судді Усенка С.І.,

в с т а н о в и в:

05 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 в якому просила визначити місце проживання дитини разом з матір'ю та негайне повернення дитини матері, стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини.

Доводи позовної заяви мотивовані тим, що у шлюбі із відповідачем у них народилась дитина - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із яким вони проживали у АДРЕСА_2 Однак, у травні 2016 року через неприязні відносини з відповідачем вона разом із сином переїхала на постійне місце проживання до м. Балаклія Харківської області, де проживає по теперішній час. У листопаді 2016 року відповідач забрав до себе додому їхнього сина під приводом проведення у нього осінніх канікул, та, пообіцявши повернути після канікул, та не повернув. Також позивач зазначала, що в період проживання її малолітнього сина із нею у м. Балаклія відповідач ухилявся від його утримання. Для того, щоб одягти сина на 1 вересня 2016 року матеріальної допомоги не надав.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила відібрати у відповідача дитину та повернути її за попереднім місцем проживання; визначити місце проживання дитини з матір'ю; стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частики усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячної, прочинаючи з дати звернення до суду, а також розмір сплаченого судового збору.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 13 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Відібрано малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який фактично проживає АДРЕСА_2, у його батька ОСОБА_3 та повернуто дитину матері ОСОБА_1, з якою, він проживав за адресою: АДРЕСА_3

Допущено негайне виконання рішення відповідно до вимог пункту 5 частини 1 статті 430 ЦПК України.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі заяви (05 грудня 2017 року) до досягнення повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений нею при подачі позову судовий збір в розмірі 640 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 13 березня 2018 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, у зв'язку з тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було неправильно встановлено обставини, які мають суттєве значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що на даний час малолітня дитина - син ОСОБА_5 проживає разом із відповідачем за адресою: АДРЕСА_2, та знаходиться на його утриманні та вихованні.

21 листопада 2016 року, 24 січня 2017 року та 12 січня 2018 року службою у справах дітей Сахновщинської районної державної адміністрації Харківської області було здійснено обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3, за результатами яких було встановлено, що дитина знаходить на вихованні та утриманні відповідача, ОСОБА_3 вихованням дитини займається на належному рівні.

Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини при Сахновщинській районній державній адміністрації Харківської області від 30 листопада 2016 року визначено постійним місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

До даного часу вказане рішення комісії з питань захисту прав дитини при Сахновщинській районній державній адміністрації Харківської області від 30 листопада 2016 року не оскаржено та не скасовано.

Крім того, рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року на його користь з ОСОБА_1 стягнено аліменти на його користь на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини щомісячно з усіх видів заробітної плати (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, яке набрало законної сили та на теперішній час не скасовано, та знаходиться на виконанні. Згідно розрахунку заборгованості по аліментним платежам, складеного старшим державним виконавцем Балаклійського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 06 грудня 2017 року за № 14892, заборгованість по аліментам за ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2017 року складала 7 177 грн 34 коп.

Судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивач не надала жодних необхідних належних та допустимих доказів щодо викрадення відповідачем свого сина, розповсюдження щодо неї недостовірної інформації, причин, які б перешкоджали їй приймати участь у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Твердження позивача про те, що за час шлюбу з нею відповідач вчиняв сварки, принижував її в присутності малолітнього сина, завдав їй тілесних ушкоджень (до того ж в присутності дитини), - є безпідставними та надуманими.

Позивачем не надано доказів, що з 23 жовтня 2016 року вона зверталася до відповідних правоохоронних органів, відповідних державних органів зі скаргами, заявами про викладення дитини ОСОБА_6.

Також позивачем не надано жодного доказу стосовно ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 за час проживання дитини з нею, з травня по жовтень 2016 року, та наявності будь-якого матеріального спору. Проте, сама позивач ОСОБА_1 за період з жовтня 2016 року до даного часу жодного разу та в будь-який спосіб участі у матеріальному забезпеченні дитини не приймала і не приймає.

При вирішенні спору між сторонами щодо вирішення питання про місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 суд повинен був виходити з рівності прав та обов'язків сторін та інтересів і думки (бажання) неповнолітньої дитини за обов'язкового врахування думки дитини, який на момент розгляду справи в суді та ухвалення судового рішення досяг 10 років.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги вважала необґрунтованими та безпідставними.

Зазначала, що рішенням суду першої інстанції було встановлено, що дитина ОСОБА_5 дійсно проживав з матір'ю у м. Балаклія Харківської області, що було узгоджено із відповідачем, який відвідував свою дитину за вказаною адресою декілька разів.

При цьому, відповідачем не надано доказів того, що в період з травня 2016 року до 23 жовтня 2016 року він звертався до відповідних державних органів із скаргами, заявами про викрадення дитини та зміну місця проживання. Зазначене вказує на те, що відповідач надав свою згоду на те, щоб дитина проживала з матір'ю в м. Балаклія, однак в подальшому фактично обманним шляхом викрав її.

Також наявними доказами підтверджено, що 23 жовтня 2016 року відповідач без згоди матері змінив законне місце проживання дитини за вищевказаною адресою, привіз її до себе додому за місцем реєстрації та відмовляється повертати дитину матері, негативно настроює дитину по відношенню до матері.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Виключних обставин, які вказують на необхідність розлучення дитини з матір'ю відповідачем суду першої інстанції не надано.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю, а також про наявність підстав для стягнення на утримання дитини з відповідача аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із положень статей 18, 19, 155, 160, 161, 181-183 СК України та своє рішення мотивував тим, що мати дитини має постійне місце проживання, має повну сім'ю, належно здійснювала догляд за дитиною, приділяючи цілодобово свою увагу та турботу, у сім'ї позивача створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. При цьому, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача на користь позивача у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом установлено, що 27 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що Балаклійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 277.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року від шлюбу народився син ОСОБА_5.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина.

Між сторонами виник спір з приводу місця проживання їх спільної дитини.

До травня 2016 року малолітній ОСОБА_5 проживав разом з батьком та матір'ю у смт Сахновщина Сахновщинського району Харківської області, після чого разом із матір'ю ОСОБА_1 малолітній ОСОБА_5 переїхав на постійне місце проживання до м. Балаклія Харківської області, де останній був зарахований учнем 3-В класу до Балаклійської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 ім. О.А. Тризни, постановлений на медичний облік та проживав за адресою: АДРЕСА_3

З 23 жовтня 2016 року малолітній ОСОБА_5 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_4

Згідно довідки № 2 від 15 січня 2018 року ОСОБА_5 навчається в 4-А класі Сахновщинської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 2 Сахновщинської районної ради Харківської області з 04 листопада 2016 року.

Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини при районній державній адміністрації Сахновщинської районної державної адміністрації від 30 листопада 2016 року постійним місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2

Згідно з довідкою про склад сім'ї ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5

Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов проживання було виявлено належні умови для проживання дитини за місцем проживання як матері, так і батька.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцять років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до частини 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створювати реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

На зазначені положення суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 належної уваги не звернув та не з'ясував думку дитини щодо якої ставиться питання про визначення місця її проживання, у зв'язку з чим ухвалив рішення з неправильним застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що наявні однакові належні матеріально-побутові умови як у матері, так і у батька для проживання дитини, їх позитивні характеристики. При цьому колегія суддів зазначає, що сторони можуть у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Разом з цим, допитаний у присутності викладача Сахновщинської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 ОСОБА_8 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 пояснив, що бажає проживати разом лише із батьком, оскільки батько про нього піклується, піклується про його здоров'я, йому разом з батьком спокійно та добре.

З врахуванням встановлених обставин та думки малолітньої дитини, колегія суддів приходить до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком, що буде відповідати найкращим інтересам дитини і положенням, які регулюють дані правовідносини.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з вищезазначених підстав.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України скасовує судове рішення повністю і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 376 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат між сторонами вирішується пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 13 березня 2018 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський