Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 439/964/15

провадження № 61-3052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра»,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписану представником ОСОБА_2, на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 року у складі судді: Петейчука Б. М. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 червня 2016 року у складі суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - АТ КБ) «Надра», про визнання недійсним кредитного договору та захист прав споживачів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 13 серпня 2008 року між АТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 116/50/08-Ф. Згідно умов вказаного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 114 315,35 доларів США строком до 10 серпня 2018 року зі сплатою 13,99% річних.

Позивач вважав, що вказаний договір укладено із порушенням норм законодавства, що регулює сферу кредитних правовідносин та відносин щодо захисту прав споживачів, оскільки порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», і не надано споживачу кредиту інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту.

Позивач вказувала, що сума грошових коштів, яку йому було фактично видано через касу банку, становила не обумовлену у кредитному договорі суму в розмірі 114 315,35 доларів США, - складало 110 343.01 доларів США, хоча ні про розмір додаткової комісії за видачу кредитних коштів, ні про порядок її сплати (окремим платежем, включенням її до загальної суми кредиту тощо) ні перед укладенням кредитного договору, ні під час його укладення позивача попереджено не було.

Відповідачем не дотримано вимоги п. 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки в кредитному договорі не зазначено вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу та не обґрунтовано її вартість (зокрема, нормативно-правовими актами щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів і тарифів). Також порушено вимоги п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно з якими банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Тому позивач вважала, що відповідачем неправомірно було встановлено додаткову плату, не зазначивши за яку саме надану послугу встановлюється така додаткова плата а також відповідачем неправомірно було зменшено суму наданого кредиту на суму комісії, видавши це як оплату комісії за послуги банку.

Позивач вважала, що умови кредитного договору були несправедливими щодо нього як споживача, чим порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 року залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві. При укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Позивач не надала доказів того, що не була належним чином повідомлена про всі умови договору. Немає підстав для визнання договору недійсним.

У липні 2016 року представник позивача ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просить оскаржені рішення скасувати та винести нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди не врахували те, що: під час укладення договору про надання кредиту не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість кредиту. Банком неправомірно було зменшено суму наданого кредиту на суму комісії за послуги банку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 серпня 2016 року відкрите касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 13 серпня 2008 року АТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 116/50/08-Ф. Згідно з вказаним договором, банк надає позичальнику у тимчасове користування до 10 серпня 2018 року на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 114 315,35 доларів США строком до 10 серпня 2018 року зі сплатою 13,99% річних. Відповідно до заяви на видачу готівки № 480 від 13 серпня 2008 року ОСОБА_1 одержала 110 343,01 доларів США.

Суди встановили, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, відповідач надав позивачу інформацію щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору) встановлює, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Суди встановили, що в абзаці 4 пункту 1.2. кредитного договору передбачено комісію за розрахунки.

При відмові в позові про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісії, суди не звернули увагу, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати комісію без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, є незаконним.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково постановлено без додержання норм матеріального права. З урахуванням того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню в частині відмови в позові про визнання недійсним абзацу 4 пункту 1.2. кредитного договору і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині оскаржені рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, підписану представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року в частині відмови в позові про визнання недійсним абзацу 4 пункту 1.2. кредитного договору № 116/50/08-Ф скасувати.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» в частині визнання недійсним абзацу 4 пункту 1.2. кредитного договору № 116/50/08-Ф задовольнити.

Визнати недійсним абзацу 4 пункту 1.2. кредитного договору № 116/50/08-Ф.

В іншій частині рішення Бродівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

В скасованій частині рішення Бродівського районного суду Львівської області від 10 березня 2016 та ухвала апеляційного суду Львівської області від 07 червня 2016 року втрачають законну силу з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. П. Курило

В. І. Крат