Справа № 347/2288/17
Провадження № 22-ц/779/871/2018
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Пнівчук О.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на заочне рішення Косівського районного суду від 21 березня 2018 року під головуванням судді Крилюк М.І. в м. Косів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно з кредитним договором Банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти для купівлі товарів (послуг), включаючи витрати на страховий платіж, в сумі 10683 грн зі сплатою 0.01 відсотків річних від залишкової суми кредиту з кінцевим терміном погашення 28 травня 2018 року.

Згідно з п.1.3 кредитного договору позичальник доручив Банку переказати в безготівковій формі кредитні кошти в належній до виплати частині за відповідними реквізитами в сумі 9096,70 грн. згідно рахунку-фактури ФКФТ-0164-1254587 від 28.05.2016 року . Умовами договору (п. 1.5 кредитного договору) передбачено плата за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, однак проценти, які зазначені в Графіку не відповідають проценту 0,0100 зазначеному в п.1.4 Договору.

Разом з тим в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Обов'язок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому просить визнати вказану умову недійсною з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що на думку позивача є підставою для визнання таких положень недійсними.

Просив визнати недійсними п. 1.5 та п. 3.3.1 кредитного договору та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати комісії в розмірі 4.08% річних, зарахувавши сплачені ним комісійні платежі на погашення тіла та відсотків по кредиту. Також перерахувати пеню в розмірі 0.15% в період прострочення оплати від першого дня по день погашення заборгованості.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 21 березня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте без додержання норм матеріального і процесуального права. Судом не з'ясовано обставин, які мають значення для справи.

Апелянт незгідний з висновком суду про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, незгідний з тим що позовні вимоги визнані судом необґрунтованими.

Судом першої інстанції були проігноровано судову практику, яка складається з аналогічних правовідносин та не врахував висновки Верховного Суду України.

Чітку позиція виклав Верховний Суд України в своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 та постанову від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16 на яку посилався позивач у своєму позові.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що несправедливі умови договору, це умови які призводять до істотного дисбалансу між договірними правами та обов'язками сторін та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 уклав кредитний договір під впливом істотної помилки щодо своїх прав, передбачених Конституцією України та законами України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 530 вище вказаного Кодексу визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 28 травня 2016 року між сторонами в справі було укладено кредитний договір № FX3.322.70367, який позивачем було отримано разом із графіком щомісячних платежів за кредитним договором, відповідно до якого ОСОБА_2 доручив Банку переказати в безготівковій формі кредитні кошти в належній до виплати частині за такими реквізитами: ТОВ "САВ-ДІСТРИБЬЮШН"_ЧВЦ МАГ Калиновская. 13а, , МФО 380805. р/р 2 в сумі 9096,70 грн. згідно рахунку-фактури ФКФТ-0164-1254587 від 28.05.2016 року (а.с.4-5).

Зі змісту договору вбачається що сторони погодили всі умови в тому числі і щодо зміни процентної ставки, що не суперечить положенням ст.1056-1 ЦК України, та ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Даний договір містить детальний опис усіх його умов та підписаний обома сторонами. При цьому сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Доказів того, що на момент укладення кредитного договору позивач не погоджувався з його умовами або вважав їх відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими або такими, що не відповідають закону, позивачем чи його представником до суду не надано.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні, що сторони з власної волі та на свій розсуд визначили для себе ризики, які випливають зі змінюваної частини процентної ставки за кредитом. Підписавши кредитний договір, погодилися на ці ризики.

Відтак, на думку позивача договір за кредитом не відповідає вимогам Закону та містить умови, які є несправедливими і наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача.

Обов'язок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому просить визнати вказану умову недійсною з моменту укладення договору.

Щодо порядку проведення розрахунків за оспорюваним кредитним договором, то такий визначений саме умовами цього договору, який підписаний сторонами 28.05.2016 року.

Суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні, що не відповідає дійсності твердження позивача про безпідставне стягнення із нього коштів, які не були обумовлені договором.

Банк, як кредитодавець, згідно із своїми тарифами, стягує оплати і комісії за надання певних послуг, тому такі умови договору жодним чином не суперечать Постанові НБУ від 10.05.2007 року № 168.

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач, як на недійсність кредитного договору, посилається на те, що його умови не відповідають вимогам закону. При укладенні кредитного договору сторонами, не дотримано відповідачем вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також зазначив, що уклав кредитний договір під впливом істотної помилки щодо своїх прав, тому відповідно до вимог ст. 229 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положенням ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Частиною 5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до положень ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У відповідності до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, кошти були перераховані на відповідний рахунок, позивач отримав зазначений в договорі товар, яким користується і на даний час, після отримання кредиту, заявив позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним.

Відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ст.81 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тому саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Оспорюваний позивачем договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відсутні докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим.

Комісія та пеня є складовими даного договору і не можуть вважатися такими, що є несправедливими щодо сторони договору, якій було відомо про наявність у договорі таких умов.

Колегія суддів апеляційного суду також не вбачає підстав для визнання окремих умов спірного кредитного договору такими, що укладені під впливом істотної помилки позичальника щодо своїх прав.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Косівського районного суду від 21 березня 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 липня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Г.П. Мелінишин