АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/5810/18

провадження № 22-ц/796/7101/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Волошиної В.М.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича, який діє в інтересах Київської міської ради, Департаменту з питань державного контролю архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року у складі судді Вовка Є.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особистої приватної власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання особистої приватної власності на майно, в якому, з урахуванням заяви про виправлення описки в позовній заяві, просив визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1, загальною площею 116 кв.м. у порядку поділу майна подружжя та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У мотивування вимог зазначав, що до укладення шлюбу з відповідачем за особисті кошти та власними зусиллями побудував нежитлову будівлю АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для здійснення торгівельної діяльності, що підтверджується технічним паспортом на громадський будинок від 05 травня 2016 року.

Вказує, що відносини між сторонами погіршилися та відповідач не визнає права особистої власності позивача на будівлю за адресою: АДРЕСА_1, зокрема, посилаючись на те, що технічний паспорт на вказану будівлю оформлено під час шлюбу.

На думку позивача, оформлення технічного паспорту на спірну будівлю під час шлюбу не виключає ту обставину, що позивач самостійно побудував її за власні кошти ще до реєстрації шлюбу з відповідачкою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 23 липня 2018 року прокурор міста Києва Репецький С.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

У мотивування вимог зазначає, що матеріали справи не містять доказів наявності у позивача правовстановлюючого документа на земельну ділянку, на якій розташовано спірне майно, а також жодних документів на проведення будівельних робіт не надано.

Вказує на те, що спірне майно не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації, будівельні роботи здійснені без наявності встановленої законом дозвільної документації.

Окрім того, зазначає, що оскаржуваним рішенням суду порушено права Київської міської ради та Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), які не були залучені до участі у справі.

Учасники справине скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIIАпеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд керувався, зокрема, частиною першою статті 82 ЦПК України та виходив з того, що відповідач визнала позов, а судом не встановлено даних про те, що визнання позову вчинено не добровільно або у іншій невідповідності з наявними вимогами (зокрема щодо законності підстав).

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням заяви про виправлення описки в позовній заяві, просив визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1, загальною площею 116 кв.м. у порядку поділу майна подружжя та вирішити питання про розподіл судових витрат.

На підтвердження своїх доводів надав копію технічного паспорту на спірне майно, а саме, громадський будинок АДРЕСА_1, виготовлений 05 травня 2016 року, інвентаризаційна справа № 05-05-2016/1 (а.с. 9-14).

16 квітня 2018 року відповідач подала до місцевого суду заяву про визнання позову в повному обсязі.

На підставі заяви відповідача суд прийняв рішення про задоволення позовних вимог, проте колегія суддів з таким висновком не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно статті 57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка (дружини) є майно, набуте нею (ним) до шлюбу; майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

За статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

З матеріалів справи убачається, що шлюб між позивачем та відповідачем зареєстровано 08 липня 2014 року, технічний паспорт на спірне майно оформлено 05 травня 2016 року, проте у справі відсутні відомості про те, коли саме побудоване майно, так само як і відсутні правовстановлюючі документи на нежитлове приміщення та земельну ділянку, на якій воно знаходиться.

Відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Окрім того, згідно з вимогами статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція. реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За змістом статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання змовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю та видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт.

В матеріалах справи також відсутня проектна документація та документи, підтверджуючі право позивача на виконання будівельних робіт спірного майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, передбачених статтею 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Окрім того, апелянтом надано копію листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва №073-6748 від 19 липня 2018 року, згідно якого Департамент не видавав та не реєстрував документів, що дають право на виконання будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого статтею 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом статті 24 Закону України «Про планування і забудову територій», чинного на час виникнення спірних відносин, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Статтею 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою (статті 9, 123, 125, 126 ЗК України).

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Отже, частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 28 січня 2015 року № 6-225цс14, від 02 грудня 2015 року № 6-1328цс15 та постанови від 28 травня 2018 року у справі № 2-809/09.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, стаття 392 ЦК України застосовується у разі, коли захисту підлягає існуюче право власності, набуте на законних підставах.

Таким чином, посилання місцевого суду при вирішенні справи на вказану статтю є передчасним, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів належності спірного майна позивачу або відповідачу на праві власності.

Виходячи з наведеного, дослідивши матеріали справи та наявні докази, надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які не були доведені при розгляді справи, в результаті чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі &qu:b;Хаджинастасиу проти Греції&q? ; , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Статтею 374 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню, а в позові слід відмовити.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н ОВ И В :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича, який діє в інтересах Київської міської ради, Департаменту з питань державного контролю архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) -задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особистої приватної власності на майно - відмовити.

Постанова набираєзаконної сили з дня її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 серпня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.М. Волошина