Номер провадження: 22-ц/785/2535/18
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «ОМЕГА БАНК» про визнання договорів недійсним,

встановив:

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся позивач із позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «ОМЕГА БАНК» про визнання договорів недійсними. Звернувшись до суду із заявою про зміну підставу позову, остаточно просив визнати недійсним договір про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року у частині відступлення ТОВ «Факторингова компанія» «Вектор плюс» ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за договором іпотеки від 15.04.2008 року; визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор ПЛЮС» та договір факторингу від 28.11.2012 року укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» з моменту їх укладення. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначив, що 15.04.2008 року між позивачем та «Сведбанк» був укладений Кредитний договір № 1501/0408/88-047. З метою забезпечення виконання зобов'язань між ВАТ «Сведбанк» та позивачем було укладено договір іпотеки, згідно якого, позивач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права за договорами забезпечення.

Крім того, 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений ще один договір факторингу, згідно якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за вищезазначеним кредитним договором.

18.11.2012 року між ТОВ « Факторингова компанія «Вектор плюс» був укладений договір про передачу прав за іпотечним договором, за умовами якого, ТОВ « Факторингова компанія «Вектор плюс» передав ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за іпотечним договором.

Позивач зазначає, що договори факторингу є недійсними, оскільки згідно розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 в діючій на час укладення вказаних договорів редакції, факторингові договори не можуть укладатися відносно права вимоги до фізичної особи. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що договори факторингу суперечать вимогам законодавства, а отже згідно ст. 203, 215 ЦК України, мають бути визнаний недійсними.

Крім того, позивач просив визнати недійсним й договір про передачу прав за іпотечним договором, який також є правочином що суперечить вимогам ЦК України, Закону України «Про іпотеку».

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач ПАТ «Омега Банк» у судове засідання не з'явився, про дату час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за відсутності ПАТ «Омега Банк».

Відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» також не з'явився до суду, надав суду письмові пояснення, згідно яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, договори є дійсними, укладеними з дотриманням діючого законодавства. Зазначив, що вимоги, викладені в розпорядженні Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 суперечать положенням інших актів законодавства, які мають вищу юридичну силу. На підставі вищевикладеного, просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача «ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до суду не з'явився, про дату час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заяву про розгляду справ за відсутності представника не надав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.02.2009 року.

15.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договорі № 1501/0408/88-047.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 1501/0408/88-047-Z-7 від 15.04.2008 року, згідно п. 2 якого, позивач передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну йому квартиру АДРЕСА_2.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником «ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року, згідно якого, ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених боржниками. Відповідно до витягу з реєстру до договору факторингу, право вимоги було передано також й стосовно ОСОБА_2

Згідно договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» відступає ТОВ «Кредитна компанія «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, а фактором шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває право вимоги такої заборгованості.

На підставі вищевикладених договорів, 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про передачу прав за іпотечним договором, за умовами якого, сторони домовились, що разом з відступленням права вимог заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами.

Таким чином ТОВ «Кредитні ініціативи» набув право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.

Надаючи оцінку правомірності укладення вищезазначених договорів суд першої інстанції обґрунтовано зазначИВ наступне.

Дійсно, згідно розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуги України № 231 в редакції від 03.04.2009 року, передбачено, що до фінансових послуг віднесені фінансові послуги факторингу , які полягають у набутті відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Разом з тим, згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Положення Цивільного кодексу України не містять жодних обмежень щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола суб'єктів господарювання. Так, згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Таким чином, ЦК України не містить вимоги щодо предмету договору в залежності від належності вказаної заборгованості до фізичної особи чи до суб'єкту господарювання.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Так, відповідно до ст. 4 ЦК України інші органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. При цьому аналіз вказаного положення закону у взаємозв'язку з ч. 2 абз. 3 ст. 4 ЦК України, свідчить про те, що акти цивільного законодавства постановлені поза межами дії та всупереч відповідного положення закону (ЦК України, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») застосуванню не підлягають.

Зазначене підтверджується також й частиною 4 ст. 8 ЦПК України, згідно якої, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. При цьому, надаючи тлумачення слову «невідповідність», суд першої інстанції правильно вважає, що під «невідповідністю» слід вважати не лише суперечливість положень нормативно-правового акту відповідному закону, а й висування у нормативно-правовому акті додаткових, не передбачених законом вимог до учасників цивільних правовідносин.

Так, суд першої інстанції вмотивовано констатував, що вказане розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуги України № 231 в редакції від 03.04.2009 року містить нові, не встановлені діючим законом та Кодексом вимоги до правочину, а відтак суд першої інстанції мотивовано констатує, що на момент дії вказаного розпорядження, його положення є такими, що не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки вимоги в частині визнання договору про передачу прав за іпотечним договором є похідними від вищезазначених позовних вимог, суд також відмовляє в задоволенні позову в цієї частині.

За таких обставин, суду першої інстанції не наведено підстав недійсності вищезазначених правочинів, а отже суд першої інстанції мотивовано відмовив в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Таким чином твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Щодо доводів апеляційної скарги судова колегія зазначає, що зазначені в апеляційній скарзі обставини та факти були предметом розгляду та дослідження у суді першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели б до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм процесуального права, а вимоги скаржника про скасування вказаного рішення районного суду не основані на законі і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 26.11.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко