Справа № 463/1844/17 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1241/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Апеляційного суду Львівської області цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року, постановлене у складі судді Гирича С.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

В квітні 2017 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 10040,70 грн. за кредитним договором №б/н від 16.12.2010 року та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до укладеного договору від 16.12.2010 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер. Про його смерть позивачу стало відомо 25.11.2014 року. 01.04.2015 року банком була направлена претензія кредитора до Першої Львівської державної нотаріальної контори. 17.08.2016 року отримано відповідь Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого ОСОБА_4, який звернувся із заявою про прийняття спадщини є ОСОБА_2. 02.09.2016 року до спадкоємця ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_2, направлено лист-претензію згідно якого позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій боржником не було виконано. Тому ПАТ КБ «Приватбанк» змушений звернутися до суду з позовом до спадкоємця позичальника.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2018 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , МФО 305299) до ОСОБА_2 ( 79000, АДРЕСА_1) про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( 79000, АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , МФО 305299) заборгованість за договором кредиту від 16.12.2010 року в розмірі 10 040 грн. 70 коп. (десять тисяч сорок гривень сімдесят копійок).

Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , МФО 305299) понесені позивачем судові витрати - судовий збір в розмірі 1 600 грн. 00 коп. (одна тисяча шістсот грн. 00 коп.).

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2018 року оскаржив відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним та таким, що прийняте з порушення норм матеріального і процесуального права. Судом неповно з'ясовано обставини справи, а ті обставини, що встановлені в судовому рішенні є недоведеними.

На думку апелянта, суд безпідставно прийшов до висновку про пред»явлення вимоги до відповідача у строки передбачені ст.1281 ЦК України.

Вказує, що позивачем не надано доказів того, що картка (кредитна чи розрахункова) дійсно видавалась ОСОБА_4, що з останньої знімались гроші, чи здійснювались інші операції щодо придбання майна, оплати вартості послуг, чи перерахування грошових коштів, що призвело до використання кредитного ліміту.

Звертає увагу, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості не є письмовим доказом в розумінні ЦПК України, так як за своєю природою є непідтвердженим документально щодо наявності фактичних обставин справи та такий не може відображати використання грошових коштів саме позичальником в сумах, які наведені в розрахунку.

Зазначає, що копія анкети-заяви від 16.12.2010 року, Умови та правила надання кредиту не підписана позичальником та не дають підстав для висновку про те, що за користування кредитними коштами передбачено нарахування плати у вигляді відсотків у розмірі, зазначеному банком в розрахунку.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивачем до суду апеляційної інстанції направлено відзив на апеляцій скаргу ОСОБА_2, до якого на спростування вимог апеляційної скарги додано виписку про рух коштів по рахунку, скріншоти робочих сторінок програмного комплексу Банку, з яких вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 дійсно отримував платіжну картку, за якою протягом 2011- 20.05.2014 року здійснював неодноразове зняття готівки та погашення заборгованості.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа апеляційним судом розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що судом апеляційної інстанції справи розглядаються за правилами, встановленими для розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Ціна позову у даній справі 10040 грн. 70 коп.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, і відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають на підставі договору або правочину.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з п. 1. 27 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні, зокрема, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

У пунктах 14.1., 14.8 та 14.12 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов'язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі.

Із заяви-анкети, підписаної ОСОБА_4 16.12.2010 року вбачається, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг (надалі - Умови), а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_4 ознайомився і погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами банку. Отже, в силу положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, між сторонами укладено договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у стандартних формах.

За змістом пункту 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам'ятці клієнта /довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки зазначеної в заяві.

Із заяви анкети вбачається, що ОСОБА_4 ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанк. Зобов'язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті Приват Банку.

Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку розміщено в мережі Інтернет на сайті банку http://privatbank.ua, що свідчить про те, що він є доступним для всіх клієнтів банку, в т.ч. і для ОСОБА_4, з якими останній, підписуючи анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват Банку, зобов'язався ознайомлюватися.

Разом з цим, ОСОБА_4 спірний кредитний договір не оспорював в судовому порядку, такий у встановленому порядку не визнаний недійсним, а відтак підлягає обов'язковому виконання його сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ОСОБА_4 користувався кредитним лімітом, отже, погодився з такими умовами, розміром процентів за користування кредитом та штрафними санкціями, що передбачені п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Нормативне регулювання в Україні правовідносин із використанням спеціальних платіжних засобів - платіжних карт, регулюється: Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про електронний цифровий підпис» постановою НБУ № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» іншими законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч.1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку.

Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Відповідно до п .п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року (далі за текстом - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів,пов'язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньо-банківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку.

Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку).

Згідно з п. п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

У постанові НБУ № 705, зокрема, вказано: Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань, Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо.

Таким чином, виписку по рахунку, долучену позивачем до матеріалів справи слід вважати первісним бухгалтерським документом про видачу та сплату коштів за Кредитним договором.

Наведене спростовує твердження апелянта про те, що Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою частиною договору, ОСОБА_4 вони не підписувались, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_4 було отримано кредит в заявленому розмірі

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 204 ЦК України встановлений принцип правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім цього судом встановлено, що покійний ОСОБА_4 за дії договору з моменту його укладення - 16.12.2010 року до часу своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 не оспорював укладеного договору кредиту, користувався наданими кредитними коштами, та проводив частково оплату коштів, погашаючи заборгованість по кредитному договору, а отже погоджувався з умовами договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Статтею 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки (пені).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач ОСОБА_4 умов кредитного договору не виконав, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, встановлених кредитним договором. Відтак, згідно поданого банком розрахунку, за кредитним договором № б/н від 16 грудня 2010 року станом на дату смерті позичальника утворилась заборгованість в сумі 10 040 грн. 70 коп. і складається із:

- заборгованості за кредитом в сумі 9596 грн. 32 коп.;

- заборгованості за відсотками в сумі 444 грн. 38 коп.

Як вбачається з свідоцтва про смерть позичальник ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, про що Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ЛМУЮ складно актовий запис №448.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1282 ЦК України передбачено обов'язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора: Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

24.03.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив претензію кредитора до Першої Львівської державної нотаріальної контори, (боржник ОСОБА_4.) у якій просив повідомити чи заводилась спадкова справа після померлого боржника, включити кредиторські вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до спадкової маси та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 10040,70 грн.( а.с.36-38)

Надіслану банком претензію Перша Львівська державна нотаріальна контора 06.04.2015 року переслала Четвертій Львівській державній нотаріальній конторі за належністю.

09.08.2016 року Четверта Львівська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що після смерті позичальника ОСОБА_4 видано свідоцтв про право на спадщину за законом його сину ОСОБА_2, представником якого була ОСОБА_5 Після чого, 30.08.2016 року ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_2, надіслано лист-претензію по сплаті заборгованості позичальника ОСОБА_4

За змістом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відтак, відмовляючи ОСОБА_5 в задоволенні клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що правила ст. 1281 ЦК України регулюють порядок та встановлюють строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок та строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості. Статтею 1281 ЦК України визначено строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, та не є строком позовної давності.

Разом з тим, як встановлено судом під час розгляду справи, про смерть ОСОБА_4 позивачу стало відомо 25.11.2014 року. У відповідності до ст. 1281 ЦК України, 01.04.2015 року банком направлена претензія кредитора до Першої Львівської державної нотаріальної контори, а відтак кредитор пред'явив свої вимоги до спадкоємців, які звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини в межах строків встановлених ст. 1281 ЦК України.

Крім того, з витребуваних судом першої інстанції документів у філії «Магістральні нафтопродукти «Дружба» ПАТ «Укртранснафта» вбачається, що повідомлення на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» про припинення виплат ОСОБА_4 у зв'язку із смертю підприємством не надсилалось, а отже апелянтом жодними доказами не доведено перед судом, що позивач дізнався про смерть ОСОБА_4 до 25.11.2014 року.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що банком пропущено строк на звернення, оскільки з претензією до нотаріальної контори позивач звернувся 01.04.2015 року та остаточна відповідь щодо кола спадкоємців була отримана 17.08.2016 року, банк звернувся до суду в межах трьохрічного строку позовної давності 11.04.2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, є необґрунтованими та такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2018року немає.

У відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 20 липня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23 лютого 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 2 400 грн. 00 коп. (дві тисячі чотириста грн. 00 коп.) судового збору, які підлягали сплаті при поданні апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.