Провадження № 22-ц/773/938/18 Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання- Лимаря Р.С.,

учасників справи:

представника відповідача- Макари О.Є.,

представника третьої особи - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області до ОСОБА_2, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору -Державна інспекція сільського господарства у Волинській області, ОСОБА_3, про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року Боратинська сільська рада Луцького району Волинської області звернулася в суд із даним позовом, мотивуючи тим, що відповідачем ОСОБА_2 зайнято частину земельної ділянки загального користування територіальної громади, на якій самовільно, без належного дозволу, збудувала бетонний паркан, чим зменшила ширину проходу між земельними ділянками та порушила як правила добросусідства щодо власника земельної ділянки ОСОБА_3, так і права позивача як власника земель комунальної власності.

Заявник зазначав, що позаплановими перевірками, проведеними на вимогу ОСОБА_3 Державною інспекцією сільського господарства у Волинській області, встановлено порушення відповідачем вимог земельного законодавства.

З урахуванням наведеного та після уточнення позовних вимог позивач просив зобов'язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування - проходом шириною 2,19 метра, що знаходиться в с. Рованці, Луцького району, Волинської області, по вул. Гнідавській, між житловими будинками №5/1 та №6, шляхом демонтажу за рахунок відповідача залізобетонних секцій паркану із залізобетонними стовпчиками та фундаментом довжиною 18 м 24 см, згідно додатку №3 позначеного 4 до висновку експерта № 8488-8489 судової земельно-технічної експертизи від 07.03.2018 р., а також стягнути з відповідачки в користь позивача судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2018 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування -проходом шириною 2,19 м, що знаходиться в АДРЕСА_1, між житловими будинками №5/1 та №6, шляхом демонтажу за власний рахунок залізобетонних секцій паркану із залізобетонними стовпчиками та фундаментом довжиною 18 м 24 см, згідно додатку №3 позначеного №4 до висновку експерта № 8488-8489 судової земельно-технічної експертизи від 07.03.2018 р., та стягнуто 6130 грн судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема зазначає, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що земельна ділянка (прохід) шириною 2 м, яка перебуває у загальному користуванні територіальної громади сільської ради, не передбачена відповідно до кадастрового плану, наявного в матеріалах справи, а також наданий позивачем кадастровий план не може служити доказом зазначених обставин, оскільки він не був погоджений суміжними землекористувачами.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не маючи будь-яких правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій нею було здійснено побудову паркану, порушила вимоги земельного законодавства, а також порушила права членів громади на вільне користування спірною земельною ділянкою як проходом між будинками, зайнявши землі загального користування, а тому сільська рада, як власник земельної ділянки, має право вимагати усунення перешкод у її користуванні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0600 га кадастровий номер НОМЕР_3 та земельна ділянка площею 0,1107 га кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходяться в с.Рованці Луцького району Волинської області, належать на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Боратинської сільської ради від 03.12.2009 р №26/8 (а.с.100 т.1).

Також на підставі рішення Боратинської сільської ради від 25.06.2015 р №34/30 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0411 га кадастровий номер НОМЕР_2.

З кадастрового плану (поділу земельної ділянки), виготовленого ТзОВ «Горизонт», вбачається, що земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 роз'єднані землями загального користування - проходом (а.с.7 т.1).

В січні 2016 року на адресу позивача надійшло клопотання Державної інспекції сільського господарства у Волинській області з приводу вжиття заходів щодо примусового припинення використання самовільно зайнятої земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянкою ОСОБА_2 на підставі ряду скарг ОСОБА_3

Як вбачається з Акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 000526 від 19.11.2015 року, старшим інспектором Управління контролю за використанням і охороною земель Держсільгоспінспекції у Волинській області Мацюком Я.Б. встановлено, що землекористувач ОСОБА_2 зайняла частину проходу між земельними ділянками, що перебувають у її власності та власності ОСОБА_3, збудувавши на його частині бетонний паркан (а.с. 27-28 т.1). За результатами перевірки був виданий припис № 000324 від 19.11.2015 року щодо вжиття заходів з усунення даного правопорушення шляхом перенесення паркану за межі проходу загального користування (а.с. 29 т.1).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства №000538 від 28.12.2015 року старшого інспектора Управління контролю за використанням і охороною земель Держсільгоспінспекції у Волинській області Мацюком Я.Б. встановлено, що ОСОБА_2 не виконала вимог припису № 000324 від 19.11.2015 року щодо вжиття заходів з усунення вищевказаного правопорушення (а.с. 30-31 т.1).

28.12.2015 року було видано новий припис № 000332 щодо вжиття заходів з усунення правопорушення шляхом перенесення паркану за межі проходу загального користування (а.с. 32 т.1). Одночасно з цим стосовно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення № 000189 від 28.12.2015 року (а.с. 33 т.1), а 31.12.2015 року винесено постанову № 000176 про накладення адміністративного стягнення, відповідно до якої ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 188-5 КУпАП (а.с. 34 т.1).

Як вбачається з технічної документації із землеустрою, зокрема зі схеми розташування земельної ділянки та ситуаційної схеми, кадастрового плану земельної ділянки, схеми прив'язки межових знаків, що видані ОСОБА_3, між спірними земельними ділянками є прохід шириною 2 м (земля загального користування) (а.с. 120-127 т.1).

З пояснень представника Боратинської сільської ради вбачається, що між земельними ділянками відповідача та третьої особи на землях загального користування встановлений бетонний паркан, який звужує прохід і створює перешкоди у проїзді.

В ході розгляду даної справи з метою належного з'ясування обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалою суду від 28 березня 2017 року було призначено судову земельно-технічну експертизу.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8488-8489 від 07.03.2018 року вбачається, що частина огорожі розташована за межами земельної ділянки ОСОБА_2 на земельній ділянці загального користування (прохід ш-2м), (позначено 4 у додатку 3). Паркан бетонний довжиною по осі вісімнадцять метрів три сантиметри; секції паркану змонтовані з трьох бетонних плит по висоті на бетонних стовпах; паркан розташований на бетонному фундаменті (а.с. 167-178 т.1).

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» проїзд є територією загального користування.

За змістом ст.ст. 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно із ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 39 ЗК України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

У відповідності до ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. А також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах.

Огорожі є малими архітектурними формами, розміщення яких здійснюється за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил (ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»). Встановлення огорожі відповідачкою не відповідає вимогам норм вказаного Закону.

В разі, якщо питання огорожі ділянок залишається неврегульованим, внаслідок чого можуть виникати конфлікти з питання влаштування парканів, їх конструкцій, наслідків їх влаштування, для розв'язання конкретної ситуації мають застосовуватись положення Земельного кодексу України. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Згідно з вимогами ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із наявних у справі доказів вбачається, що у відповідача ОСОБА_2 відсутні будь-які правовстановлюючі документи на земельну ділянку, на якій було здійснено побудову паркану.

За приписами ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Отже доводи апеляційної скарги відносно того, що на кадастровому плані в технічній документації, належній ОСОБА_2, відсутні відомості про прохід спільного користування, спростовуються матеріалами справи.

Щодо покликань на те, що даний кадастровий план не може служити належним доказом у справі, оскільки не був погоджений суміжними землекористувачами, зокрема нею особисто, не беруться до уваги колегією суддів, та спростовується наступним.

В матеріалах справи наявний Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, в якому зазначено, що власники /користувачі суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявили, та підписано відповідно уповноваженими особами та власниками /користувачами суміжних земельних ділянок - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с. 126 т.1).

Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером спірних правовідносин, належним чином оцінивши докази у справі, правильно встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідач, бетонним парканом зайняла частину загального проходу, звузивши його,чим порушує законні права та інтереси жителів сільської громади, тому ці перешкоди необхідно усунути шляхом знесення частини паркану, який знаходиться за межами належної відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки .

Заперечуючи віднесення проїзду до земель загального користування, ОСОБА_2 не надала жодних належних та допустимих доказів належності їй земельної ділянки, на якій розміщений побудований нею бетонний паркан.

Фактичне користування земельною вказаною ділянкою не створює для відповідача законного права на неї, якщо її не було надано в установленому законом порядку.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий

Судді