Справа № 635/4417/18
Провадження № 2/635/2512/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року

смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Токарєвої Н.М.,

секретар судового засідання - Антонян М.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

діє на підставі нотаріально

посвідченої довіреності

від 13.09.2018, р. № 932,

відповідач: ОСОБА_3,

представник відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4,

діє на підставі нотаріально

посвідченої довіреності

від 13.09.2018, р. № 931,

відповідач: Торгівельна фірма «ПОЛЮС»

приватне підприємство,

відповідач: ОСОБА_5 Гівієвна,

представника відповідача

ОСОБА_5 ОСОБА_6,

діє на підставі договору про надання

правової допомоги б/н. від 12.09.2018,

відповідач: ОСОБА_7,

за участю:

представника відповідача

ОСОБА_5 ОСОБА_6,

діє на підставі договору про надання

правової допомоги б/н. від 12.09.2018,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Торгівельної фірми «ПОЛЮС» приватного підприємства, ОСОБА_5 Гівієвни, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору комісії та витребування рухомого майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

27 червня 2018 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір комісії від 21 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та Торгівельною фірмою «ПОЛЮС» приватне підприємство та визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21 липня 2017 року № 4292/17/001492, укладений між Торгівельною фірмою «ПОЛЮС» та ОСОБА_5 Гівієвною з моменту укладення, витребувати автомобіль Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 Гівієвни.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 12 вересня 2003 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 В період шлюбу вони придбали автомобіль Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, який був зареєстрований на чоловіка. Позивач випадково дізналася про те, що чоловік уклав з ПП ТФ «ПОЛЮС» договір комісії 21 липня 2017 року, за умовами якого він доручив здійснити продажу спірного автомобіля за ціною 150000,00 грн. 21 липня 2017 року ПП ТФ «ПОЛЮС» здійснило продаж зазначеного автомобіля за 150000,00 грн. ОСОБА_5, про що вони уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу. Позивач вважає вказані правочини недійсними, оскільки згоду на продаж автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя не надавала. Внаслідок того, що відчуження транспортного засобу на її думку було незаконним, то і ОСОБА_5 незаконно набула право власності на спірний автомобіль, отже, позивач вважає, що на підставі ст. 388 ЦК України має право на витребування майна в особи, яка незаконно ним заволоділа.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні 14 вересня 2018 року о 09 год. 20 хв.

14 вересня 2018 року позивачем подано заяву про зміну позову, в якій вона просила суд визнати недійсним договір комісії від 21 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та Торгівельною фірмою «ПОЛЮС» приватне підприємство та визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21 липня 2017 року № 4292/17/001492, укладений між Торгівельною фірмою «ПОЛЮС» та ОСОБА_5 Гівієвною з моменту укладення, витребувати автомобіль Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_7. Залучено у якості співвідповідача ОСОБА_7.

14 вересня 2018 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборону на відчуження автомобіля Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено частково. Забезпечено позов шляхом заборони будь-яким особам вчиняти правочини відносно автомобіля Lexus LX 470, 2005 року випуску, а саме, відчужувати автомобіль, передавати його в оренду (найм), лізинг, заставу, доручати його відчуження третім особам на умовах договорів доручення, комісії, видавати довіреності на вчинення іншими особами юридичних дій відносно вищевказаного автомобіля.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_7.

Позивачем подано до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він визнав позовні вимоги у повному обсязі без обґрунтування своєї позиції. Також, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності.

Представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_6 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнаються відповідачем, посилається на те, що придбання спірного автомобіля було здійснено на законних підставах, вартість його була оплачена в момент укладення договору, договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений у письмовій формі та відповідає вимогам чинного законодавства, подружжя не здійснювало поділ спільного майна набутого за час шлюбу, тож, чоловік при відчуженні автомобіля діяв в інтересах родини, а за наявності спору між подружжям вони мають право вимоги про оплату компенсації вартості відчуженого майна.

Відповідачем ОСОБА_7 надано відзив, в якому позовні вимоги не визнаються відповідачем, посилається на те, що придбання спірного автомобіля було здійснено на законних підставах та відчужене без письмової згоди одного з подружжя спільне майно іншим з подружжя не витребується у добросовісного набувача та обовязкової згоди другого подружжя, якщо він не зазначений у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, така процедура не потребує.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6, свідка, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 12 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1739. Після шлюбу прізвище «Маслова» було змінено на «Ваткіна».

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО № 311399 автомобіль Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, чорного кольору був зареєстрований 05 липня 2016 року за ОСОБА_3.

08 липня 2017 року ОСОБА_3 видав довіреність на імя ОСОБА_9, якою уповноважив його експлуатувати та розпоряджатися належним йому автомобілем Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10. реєстровий № 986.

21 липня 2017 року ОСОБА_9 від імені ОСОБА_3 на підставі виданої йому довіреності 08 липня 2017 року підписав з ТФ «ПОЛЮС» ПП договір комісії, за умовами якого ОСОБА_3 через свого представника доручив здійснити продаж автомобіля Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 за 150000,00 грн., за що повинен сплатити послуги комісіонеру у розмірі 300,00 грн.

На виконання умов договору комісії від 21 липня 2017 року, ТФ «ПОЛЮС» ПП здійснило продаж спірного автомобіля за 150000,00 грн. 21 липня 2017 року було укладено з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4292/17/001492.

Пунктом 2.1, п. 2.2 цього договору визначено, що передача транспортного засобу здійснюється після повної оплати його вартості в момент підписання договору, і покупець набуває право власності з моменту підписання сторонами даного договору купівлі-продажу.

З даних автоматизованого обліку РСЦ МВС України в Харківській області та державного реєстру МВС України від 21 серпня 2018 року № 31/20-3695 вбачається, що автомобіль Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 липня 2016 року був зареєстрований за ОСОБА_3, 12 липня 2017 року та 21 липня 2017 року був зареєстрований за ОСОБА_5 Гівієвною, з 24 липня 2018 року зареєстрований за ОСОБА_7.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 16 Цивільного Кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з частинами першою - п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Враховуючи встановлену судом обставину відсутності згоди позивача на видачу довіреності на розпорядження цінним майном та укладення договору комісії з ТФ «ПОЛЮС» ПП від 21 липня 2017 року купівлі - продажу автомобіля, позивач безумовно має право, передбачене частиною 2 ст.65 СК України, на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналогічні правові висновки були зроблені Верховним Судом України в постановах від 22.02.2017 р. у справі № 6-17цс17, від 27.04.2016 р. у справі № 6-486цс16 та від 12.10.2016 року у справі № 6-1587цс16.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказані правочини (довіреність на розпорядження автомобілем та договір комісії) виходять за межі дрібних побутових, позивач не надала згоди на реалізацію автомобіля, тому просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір відчуження автомобіля з посиланням на ст. ст. 65, 68 Сімейного кодексу України, ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України, так як її чоловік не мав повного обсягу цивільних повноважень на відчуження транспортного засобу.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 фактично 08 липня 2017 року неправомірно відчужив автомобіль Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1,, на користь ОСОБА_5 який є неподільною річчю, без відома та згоди позивача.

Тож, видавши довіреність 08 липня 2017 року на імя ОСОБА_9 на право розпорядження спірним автомобілем, який є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, не отримавши згоди дружини на розпорядження цінним майном, за якою ОСОБА_9 уклав договір комісії на продаж автомобіля, ОСОБА_3 діяв не в інтересах сімї та вчинив недобросовісно.

У звязку з зазначеним, позовна вимога про визнання недійсним договору комісії від 21 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТФ «ПОЛЮС» ПП з підстав відсутності згоди позивача на укладення договору підлягає задоволенню.

Разом із цим, суд звертає увагу на наступне.

ОСОБА_9 на підставі виданої йому ОСОБА_3 довіреності з правом відчужувати спірний автомобіль, уклав договір комісії з ТФ «ПОЛЮС» ПП у власних інтересах, що є порушенням положень ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки, транспортний засіб купила його дружина, що було встановлено в ході судового розгляду з пояснень представника відповідача та приватного нотаріуса ОСОБА_11

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Зміст правочину не може суперечити положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу між ТФ «ПОЛЮС» ПП та ОСОБА_5 укладений з порушенням вимог ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, суперечить положенням законодавства, інтересам позивача.

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Відповідачем ОСОБА_3 порушене право позивача, оскільки, спірний автомобіль є цінним майном, вищевказаний правочин виходить за межі дрібного побутового і згідно чинного законодавства позивач повинен був надати свою письмову згоду на відчуження даного майна, а тому, спірний договір купівлі-продажу між відповідачами укладений з порушенням вищевказаних обмежень, так як для його укладення не було отримано згоду дружини ОСОБА_1, як співвласника даного майна.

Крім того, відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, договори купівлі-продажу транспортних засобів підлягають державній реєстрації.

Отже, спірний правочин укладений 21 липня 2017троку між ТФ «ПОЛЮС» ПП та ОСОБА_5 в порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, так як автомобіль, який є неподільною річчю, відчужений без згоди позивача, тому, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним, у звязку з чим слід застосувати наслідки такої недійсності.

Умовами ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Також, відсутні будь-які підстави для відступу від засад рівності часток подружжя та збільшення частки майна ОСОБА_3 відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації .

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Судом встановлено, що між подружжям не було поділу спільно набутого майна, спірний автомобіль є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому, позивач є співвласником цього майна.

Позивач в своєму позові посилався на положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, як спосіб захисту свого порушеного права, згідно з якими власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

В судовому засіданні був встановлений факт того, що на час розгляду справи власником та володільцем спірного автомобілю є відповідач ОСОБА_7

Відповідно до ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Статтею 398 ЦК України передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 та ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, для витребування майна необхідна наявність двох умов: 1) незаконність заволодіння; 2) відсутність правової підстави такого заволодіння.

В п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 23.11.2016р. по справі № 3-1058гс16 витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 02.11.2016р. по справі № 6-2161цс16, від 16 вересня 2015 року справа № 6-1203цс15 та у правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-2776цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

ОСОБА_7 заволоділа легковим автомобілем на правових підставах - договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 - особою, яка мала право розпоряджатися вказаним майном, однак, майно вибуло поза волею співвласника ОСОБА_1

Суд захищає гарантовані законодавцем права власника з володіння, користування та розпорядження майном, який має право захищати власні права та інтереси, шляхом використання судового способу захисту, якщо такі будь-ким оспорюються або не визнаються.

В статтях 13, 41 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує усі суб'єкти права власності рівні перед законом, а держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також, достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 12, 78, 80, 81, 133, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Торгівельної фірми «ПОЛЮС» приватного підприємства, ОСОБА_5 Гівієвни, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору комісії та витребування рухомого майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати недійсним договір комісії від 21 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та Торговельною фірмою «ПОЛЮС» приватним підприємством з моменту укладення.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21 липня 2017 року № 4292/17/001492, укладений між Торговельною фірмою «ПОЛЮС» приватним підприємством та ОСОБА_5 Гівієвною з моменту укладення.

Витребувати автомобіль LEXUS LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, м. Харків, проспект Петра Григоренка, б. 14, кв. 177, 61100).

Скасувати заходи забезпечення позову, які вжиті на підставі Ухвали Харківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2018 шляхом заборони будь-яким особам вчиняти правочини відносно автомобілю Lexus LX 470, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д/н. АХ 5858 АС, зареєстрований на імя ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою м. Харків, проспект Петра Григоренка, б. 14, кв. 177, а саме відчужувати автомобіль, передавати його в оренду (найм), лізинг, заставу, доручати його відчуження третім особам на умовах договорів доручення, комісії, видавати довіреності на вчинення іншими особами юридичних дій відносно вищевказаного автомобілю.

Стягнути з ОСОБА_3, Торгівельної фірми «ПОЛЮС» приватного підприємства, ОСОБА_5 Гівієвни, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 по 551,20грн. (пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок), відповідно з кожного.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі знаходиться за посиланням: .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення відповідно до Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України 2147-VIII 03.10.2017, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує, протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії МН № 633045, виданий Київським МВ РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 02.12.2003, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, б. 53;

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії ММ № 142791, виданий Липецьким відділом УМВС України в Харківській області 18.03.1999, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, б. 53;

Відповідач - Торгівельна фірма «ПОЛЮС» приватна підприємство, , місце знаходження: м. Харків, проспект Московський, б. 259;

Відповідач - ОСОБА_5 Гівієвна, ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серії МТ № 015134, виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17.05.2010, ідентифікаційний номер НОМЕР_6, зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, б. 135, кв. 45;

Відповідач - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: м. Харків, проспект Петра Григоренка, б. 14, кв. 177, ідентифікаційний номер НОМЕР_3.

Повний текст рішення складений 29 грудня 2018 року.

Суддя Н.М. Токарєва