Ухвала

2 липня 2018 року

м. Київ

справа № 464/6242/14-ц

провадження № 61-37569ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 2 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2018 року подана до Верховного Суду вказана касаційна скарга.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату у розмірі 15 700 гривень та 25 000 у відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що у період з червня по листопад 2010 року перебував у фактичних трудових відносинах без укладення трудового договору з Приватним підприємством «Вол-Віт Імпекс» і за відпрацьовані дні заробітну плату йому не виплачено, тому вказана заборгованість і відшкодування завданої моральної шкоди підлягають стягненню з ОСОБА_2, який у цей період був директором товариства і відповідав за дотримання ним вимог трудового законодавства.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 липня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 15 700 гривень та 5 000 у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року і ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 липня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про фактичне виконання ОСОБА_1 роботи, дорученої йому Приватним підприємством «Вол-Віт Імпекс», проте стягнули заробітну плату і відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_2, з яким у трудових відносинах позивач не перебував.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 7 000 гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 2 травня 2018 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2017 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 7 000 гривень скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У іншій частині рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій керувалися статями 21, 24, 237-1 КЗпП України, зазначаючи, що фактично трудові відносини виникли між ОСОБА_1 і Приватним підприємством «Вол-Віт Імпекс», тому ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі щодо стягнення невиплаченої заробітної плати і відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику порушенням його трудових прав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

Предметом позову в даній справі є вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 15 700 гривень, що станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також вимога про відшкодування моральної шкоди, в частині якої справа є незначної складності.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 2 травня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко