Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/7544/15-ц

провадження № 61-4061 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_5,

треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Юрвіт», Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи - підприємець ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, на рішення Оболонського районного суду м. Києва у складі судді Луценко О. М. від 25 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є. від 14 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5.), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Юрвіт» (далі - ТОВ «Юрвіт»), Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, про захист прав споживачів.

Позовну заяву мотивовано тим, що 18 грудня 2014 року сторони уклали договір, відповідно до якого відповідач продає меблі українського виробництва, а позивач купує у меблі в асортименті, кількості, ціні та за інших індивідуальних ознак, що вказані у бланку замовлення та оплачує вартість роботи відповідача. При укладенні договору, ОСОБА_4 сплатила відповідачу 49 400 грн передоплати за товар, однак відповідач не виконала умов договору і в період 14-30 робочих днів не поставила товар, передбачений договором. Посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 49 400 грн за порушення умов договору; пеню у розмірі 28 009 грн 80 коп.; інфляційні витрати у розмірі 12 103 грн; 3% річних у розмірі

2 302 грн 17 коп. упущену вигоду внаслідок підвищення цін та товари у розмірі 46 508 грн 89 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 18 тис. грн, а також 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в психологічних переживаннях, пов'язаних з відсутністю товару.

ФОП ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила розірвати укладений між сторонами договір, посилаючись на те, що обумовлений в договорі товар значно виріс у своїй ціні, а тому поставити його за ціною, вказаною в угоді, не представляється можливим. Вона пропонувала ОСОБА_4 інші варіанти виконання умов договору, проте остання від них відмовилася, у зв'язку із чим вона змушена звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 49 400 грн за порушення умов договору, пеню у розмірі 28 009 грн 80 коп., інфляційні витрати у розмірі 12 103 грн, 3% річних у розмірі 2 302 грн 17 коп., упущену вигоду внаслідок підвищення цін на товари у розмірі 46 508 грн 89 коп. та 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Позов ФОП ОСОБА_5 задоволено. Розірвано договір

від 18 грудня 2014 року, укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не виконані умови укладеного між сторонами договору щодо поставки товару, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню передоплата, сплачена споживачем, пеня, інфляційні втрати, 3% річних, упущена вигода та моральна шкода, завдана невиконанням умов договору. При задоволенні позову зустрічного позову ФОП ОСОБА_5. про розірвання договору, суд виходив із взаємної згоди та бажання сторін щодо його розірвання.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення упущеної вигоди, моральної шкоди та витрат на правову допомогу скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у зв'язку із невиконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору, позивачу підлягає повернення сплачена ним сума передоплати за товар, пеня та інфляційні втрати. При цьому позивачем не надано доказів, які доходи вона могла б реально одержати, за який період і з яких джерел, а тому позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди задоволенню не підлягають, як і не підлягають задоволенню вимоги про стягнення моральної шкоди, у зв'язку із недоведеністю обставин, встановлених статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,

ФОП ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення пені, інфляційних витрат та 3% річних із ухваленням цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, а також змінити формулювання підстави сплаченої позивачем передоплати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення частини другої статті 625 ЦК України, оскільки позивач не у повному обсязі сплатив кошти за товар. Суди помилково зазначили про стягнення передоплати як за невиконання договору, а не як витрати, понесені у зв'язку із виконанням угоди.

У квітні 2018 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 грудня 2014 року між сторонами укладено договір №7 Юр, відповідно до умов якого ФОП

ОСОБА_5 продає, а ОСОБА_4 купує меблі в асортименті, кількості, ціні та інших індивідуальних ознаках, що вказані у бланку замовлення. Цього ж дня на виконаннядоговору ОСОБА_4 сплатила ФОП ОСОБА_5 суму коштів у розмірі 49 400 грн авансового платежу.

Згідно з пунктом 3.1 договору, термін виконання замовлення на поставку товару 14-30 робочих днів з дати внесення авансу. Дата доставки зазначена 18 лютого 2015 року плюс 2 тижні на доставку, тобто не пізніше 04 березня 2015 року.

Статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач не виконала умови договору, не поставила товар в обумовлений договором строк.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 належним чином виконала свої зобов'язання за договором про поставку меблів на замовлення, зокрема, сплатила передбачену договором частину коштів у сумі 49 400 грн, а ФОП

ОСОБА_5 свої зобов'язання порушила, оскільки не поставила меблі в обумовлений договором строк, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про порушення прав ОСОБА_4 як споживача та необхідність їх захисту, шляхом стягнення суми передоплати та застосування до даних правовідносин положення частини другої статті

625 ЦК України із стягненням трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до пункту 5.1. договору сторони взаємно погодилися, що за несвоєчасну поставку товару більше трьох днів терміну, вказаного у пункті 3.1. договору, продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% в день від суми сплаченого авансу. Пеня сплачується покупцю на момент передачі йому товару.

За таких обставин, є правильним висновок судів попередніх інстанцій про стягнення пені за несвоєчасну поставку товару у розмірі 28 009 грн 80 коп., який відповідачем спростовано не було.

Доводи касаційної скарги те, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення частини другої статті 625 ЦК України є необґрунтованими, оскільки у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі

№ 686/21962/15-ц (провадження 14-16цс18).

Відповідно до положень статей 65, 67 ЦПК України секретар судового засідання є учасником судового процесу, який підлягає відводу (самовідводу) з підстав, визначених законом (стаття 36, частина перша статті 38 ЦПК України), однак не входить до складу суду (стаття 34 ЦПК України). За таких обставин, доводи касаційної скарги про зазначення у короткому та повному рішенні суду першої інстанції різних прізвищ секретарів не може бути підставою для скасування судових рішень.

Вказана описка може бути виправлена за заявою учасника справи або за ініціативою суду (стаття 269 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених в іншій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 30 березня 2018 року було зупинено дію оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому дія рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємець ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 25 жовтня 2017 року в не скасованій судом апеляційної інстанції частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року - без змін.

Поновити дію рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 25 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва

від 14 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта