Справа № 604/864/18
Провадження № 2/604/385/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді - Сташківа Н.Б.

за участі

секретаря судового засідання: - Стадніцької З.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Підволочиськ в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -будинком по АДРЕСА_2 та зняття його з реєстраційного обліку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу ВЕХ № 329551, зареєстрованого 26 вересня 2007 року за АДРЕСА_3. Після укладення вище вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку нею виявлено, що в даному будинку також зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_3, проте з дня укладення Договору за зазначеною адресою не проживає, жодного разу не з'являвся, фактичне його місце перебування невідоме, а тому з метою захисту права власності просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 22 серпня 2018 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов.

Відповідач відзив на позов на надав, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день слухання справи в суді, причини його неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, суд постановив ухвалити заочне рішення по справі.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за правилами спрощеного позовного провадження, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247,179 ЦПК України, виходячи з наступного:

Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку НОМЕР_3, посвідченого 26 вересня 2007 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчуком О.І. та зареєстрованого за №641, Продавець ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, що постійно проживає в с. Клебанівка Підволочиського району, передав за грошову суму, а покупець ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2, що постійно проживає в АДРЕСА_1 прийняла та оплатила грошову суму за належний ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2.

Згідно ч. 5 Договору право власності на житловий будинок у Покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору у Підволочиському районному бюро технічної інвентаризації.

Як убачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16277125 від 15 жовтня 2007 року ОСОБА_2 здійснила реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2, належного їй на підставі договору купівлі-продажу ВЕХ № 329551, №641 від 26 вересня 2007 року. Дата прийняття рішення про реєстрацію 15 жовтня 2017 року .

12 травня 2007 року Підволочиським БТІ на ім'я ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального фонду в АДРЕСА_2

Згідно будинкової книги для прописки громадян, які проживають в АДРЕСА_2 за зазначеною адресою проживають: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7

З довідки Підволочиської селищної ради № 250 від 24 липня 2018 року, актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 24 липня 2018 року, 15 травня 2017 року, 19 травня 2016 року вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_3, не родич, але фактично там не проживає з 2007 року, не утримує підсобного господарства, допомоги не надає, спільного господарства не веде, місце його перебування невідоме.

Таким чином судом встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані за місцем проживання в АДРЕСА_2, який на праві власності належить позивачу. Право власності у позивача на спірний житловий будинок виникло на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 26 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який був власником даної нерухомості. Відповідач ОСОБА_3 не проживає у даному житловому будинку після набуття позивачем права власності на нього, але не знявся з реєстрації до 26 вересня 2007 року, не є членом сім'ї позивача, між позивачем, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі оформлення субсидії та реалізації її майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком по вул. І. Франка в с. Клебанівка Підволочиського району Тернопільської області, у зв'язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, в частині зняття відповідача з реєстрації позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 3.1. Наказу Міністерства внутрішніх справ від 22.11.2012 р. № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на житло є підставою для зняття відповідача з реєстрації. Отже, ухвалення судом рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Відповідач підлягає зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачем органу реєстрації цього рішення, за умов, що воно набрало законної сили. Таким чином вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації не підтверджена доказами про порушення її права, заявлена передчасно, не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити

На підставіст.ст.383, 391ЦК України,керуючись ст. 10,12,141,258-259,263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1, до ОСОБА_3, зареєстрованого в АДРЕСА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями в АДРЕСА_2

В задоволенні решта позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя - підпис

копія вірна:

Суддя Н.Б.Сташків