Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/805/18
Провадження № 2/553/725/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.12.2018м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.

при секретарі - Заяц А.В., Камуз Я.М.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Полтава Банк» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Полтава Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Полтава Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просила стягнути з відповідача на її користь не нараховану та не виплачену заробітну плату за відпрацьовані вихідні дні за 2015-2017 роки в кількості 14 робочих днів в подвійному розмірі у сумі 7327,96 грн., стягнути з ПАТ «Полтава-банк» на її користь відпустку без збереження заробітної плати за 2016-2018 роки в кількості 15 днів ( із розрахунку 5 днів за кожний рік), у сумі 7952,45 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за незавчасно виплачену за відпрацьовані вихідні дні протягом 2015-2017 р. в кількості 14 днів, в подвійному розмірі, з урахуванням індексу інфляції за 2015 рік 143,3 %,, за 2016 рік 112,4 %, за 2017 рік 113,7 %, у сумі 2398,23 грн., стягнути компенсацію з ПАТ «Полтава Банк» на користь позивача за примусову відпустку без збереження заробітної плати в кількості 15 днів за період 2016-2018 роки, з урахуванням індексу інфляції за 2016 р. -112,4 %, за 2017 рік 113,7 % у сумі 802,66грн.; стягнути з ПАТ «Полтава-банк» на користь позивача компенсацію за затримку розрахунку не виплаченої заробітної плати за відпрацьовані вихідні дні протягом 2015-2017 років, у розмірі середнього заробітку позивача, з моменту подачі заяви 23.01.2018 року по день подання позовної заяви 25.04.2018 року у сумі 41029,76 грн.

22 червня 2018 року відповідачем в ході підготовчого провадження подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ «Полтава-Банк» просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В свою чергу 27 червня 2018 року позивачка ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги в частині зміненого (орієнтовного розрахунку ціни позову), з урахуванням зміни кількості днів затримки невиплаченої заробітної плати.

Так, 04 липня 2018 року відповідачем подано заперечення на позовну заяву ОСОБА_1,в яких останні просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, в звязку з необґрунтованістю.

04 серпня 2018 року позивачка доповнила позовні вимоги в частині зміненого (орієнтовного розрахунку ціни позову), з урахуванням кількості зміни кількості днів затримки невиплаченої заробітної плати.

04 серпня 2018 року позивачем подано заперечення щодо відзиву на позовну заяву, в яких остання вказувала про безпідставність доводів відповідача.

Ухвалою суду від 23 серпня 2018 року витребувано докази з ПАТ «Полтава-Банк».

13 листопада 2018 року позивачем ОСОБА_1 доповнено позовні вимоги в частині зміненого (орієнтовного розрахунку ціни позову), з урахуванням зміни кількості днів затримки невиплаченої заробітної плати та розміру судових витрат та остаточно просила стягнути з АТ "Полтава -Банк" на її користь не нараховану та не виплачену за відпрацьовані вихідні дні за 2015-2017 роки в кількості 14 робочих днів в подвійному розмірі у сумі 7327,96 грн., стягнути з ПАТ «Полтава-банк» на її користь відпустку без збереження заробітної плати за 2016-2018 роки в кількості 15 днів ( із розрахунку 5 днів за кожний рік), у сумі 8050,55 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за незавчасно виплачену за відпрацьовані вихідні дні протягом 2015-2017 р. в кількості 14 днів, в подвійному розмірі, з урахуванням індексу інфляції за 2015 рік 143,3 %,, за 2016 рік 112,4 %, за 2017 рік 113,7 %, 2018 рік - у сумі 3141,05 грн., стягнути компенсацію з ПАТ «Полтава Банк» на користь позивача за примусову відпустку без збереження заробітної плати в кількості 15 днів за період 2016-2018 роки, з урахуванням індексу інфляції за 2016 р. -112,4 %, за 2017 рік 113,7 % у сумі 1370,81 грн.; стягнути з ПАТ «Полтава-банк» на користь позивача компенсацію за затримку розрахунку не виплаченої заробітної плати за відпрацьовані вихідні дні протягом 2015-2017 років, у розмірі середнього заробітку позивача, з моменту подачі заяви 23.01.2018 року по день подання позовної заяви 13.11.2018 року у сумі 133353,79 грн., стягнути з АТ "Полтава -Банк" судові витати у сумі 10000,00 грн., допустити негайне виконання ріщення суду в частині випалти позивачу заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових доходів, не виплачених при звільненні та чередньоого заробітку за час затримки розрахунку та судових витрат, але не більше ніж за один місяць.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ПАТ «Полтава-Банк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, в звязку з безпідставністю.

Вислухавши представників сторін по справі, позивача, свідка, дослідивши матеріали справи суд, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ПолтаваБанк» з 2007 року по 02.02.2018 року на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту.

Згідно наказу № 278 від 30.01.2018 року ОСОБА_1 звільнена з займаної посади за угодою сторін ( т. 1 а.с.11).

Підставою для звернення позивача з позовом до суду стало те, що відповідачем, всупереч ст. 116 КЗпП України, не виплачено частину коштів, а саме позивачем вказувалось про те, що при звільненні стороною відповідача було відмовлено ОСОБА_1 на відшкодування роботи у вихідні дні протягом 2015- 2017 років в у кількості 14 робочих днів, а саме залучення до участі у розширених засіданнях Правління ПАТ «Полтава-Банк».

Судом встановлено, що в період часу з 2015 по 2017 роки проводились розширені засідання Правління ПАТ «Полтава-Банк», про проведення яких ставилось до відому працівників банківської установи про проведення розширених засідань Правління шляхом направлення електронних повідомлень, створених у програмі електронний документообіг.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до повідомлень № Л3160 від 27.05.2015 року; №Л3879 від 02.07.2015 р., №Л4247 від 29.07.2015 року; №Л5969 від 27.10.2015 року; №Л9010 від 29.03.2016 року; №Л10199 від 02.06.2016 р. , №Л11074 від 29.07.2016 р.; №Л11556 від 01.09.2016 р.; 12.09.2016 р.; №Л13071 від 30.11.2016 р.; №Л928 від 01.03.2017р.; №Л1517 від 31.03.2017 р.; №Л2821 від 31.05.2017 р.; №Л3320 від 30.06.2017 р. (т.1 а.с.13,14,15,16,17,18,19,20,21,22,23,24,25,26) до відома працівників ПАТ «Полтава Банк» доводилось про проведення розширених засідань Правління ПАТ «Полтава-Банк».

З аналізу даних електронних листів повідомлень вбачається, що останні носили інформативний характер, де інформувалось про дату, час та місце проведення розширених загальних зборів правління ПАТ «Полтава Банк», при цьому, останні не містили адресата, що вказує про відсутність індивідуалізації та персоніфікації даних повідомлень. Дані електронні листи по своєму змістовому навантаженню не містили посилань щодо обовязковості участі позивача по справі ОСОБА_1 та вимог до останньої про підготовку документації для проведення даних засідань.

При цьому, будь-якого зворотнього контролю щодо повідомлення особи, котра повідомляється на засідання Правліннням Банку під її особистий підпис, установою Банку передбачене не було, що спростовує твердження позивача про обовязковість участі останньої у даних засіданннях.

На наявність списківв присутніх осіб на вказаних засіданнях Правлінння Банку, із особистими підписами самих присутніх на них, ні позивач, ні їх представник суду не вказували, що також вказує про безпідсавність даних тверджень сторони позивача.

Твердження свідка ОСОБА_5 щодо підготовки ОСОБА_1 до вказаних засідань за їх результатами звітування нею перед колективом, очолюваного останньою, відділу, суд також визнає неспроможними і безпідставними, оскільки вони носять надуманий характер, не підтверджені будь-якими доказами, в тому чсилі протоколами нарад відділу, яким і керувала остання, а також підготовленими позивачем відповідними документами, котрі могли підтвердити зазначені позивачем та свідком обставини.

На наявність таких документів не вказувала в ході судового розгляду і сама позивач, що вказує про правильність всиновків суду з даного приводу.

В свою чергу, встановлені вище факти спростовують твердження позивача про те, що дані електронні листи є доказами залучення її до роботи у вихідні дні протягом 2015-2017 років.

Слід вказати, що залучення до роботи у вихідні дні, відповідно до трудового законодавства провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Судом встановлено та підтверджено сторонами по справі, що відповідачем ПАТ «Полтава-Банк» не видались накази про роботу у вихідні дні відносно ОСОБА_1 та що не заперечувалось стороною позивача по справі.

При цьому, стороною позивачки вказувалось та наполягалось на тому, що дані накази про вихід на роботу у вихідні дні умисно не видавались керівництвом ПАТ «Полтава Банк» , з метою уникнення з їх сторони цивільно правової відповідальності, натомість стороною відповідача направлялись електронні листи про залучення зокрема ОСОБА_1 до роботи у вихідні дні, для участі у розширених засіданнях правління ПАТ «Полтава Банк», щодо звітування її особисто перед Правління Банком про проведену роботу.

Вказана позиція захисту позивача судом визначається неспроможною, оскільки ґрунтується на припущеннях та обставинах, які прямо суперечать дійсним обставинам справи.

Відповідно до п. 13 ч. 6 ст. 39 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» до виключної компетенції ради баку належать функції визначення порядку роботи та плану підрозділом внутрішнього аудиту і контроль за його діяльністю.

Частино 5 ст. 40 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено, що до компетенції банку належить вирішення всіх питань, повязаних з керівництвом поточною діяльністю банку, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників ради банку.

У відповідності до Положення про відділ внутрішнього аудиту ПАТ «Полтава-Банк», затвердженого рішенням Наглядової ради ПАТ «Полтава-банк» (протокол № 53 від 30.11.2017 року), а саме п. 1.2.31 відділ внутрішнього аудиту банку підпорядковується та є підзвітним наглядовій раді банку, діє на підставі положення, що затверджене наглядовою радою.

Таким чином, у відповідності до вказаних організаційно - розпорядчих документів, вбачається, що начальник відділу внутрішнього аудиту, посаду якого обіймала ОСОБА_1, не є підконтрольним та підзвітним Правлінню банку.

При цьому, твердження позивача про те, що остання на засіданнях Правління банку звітувала про проведену роботу очолюваним нею відділом є по своїй природі неспроможними, оскільки у відповідності до Протоколів засідання правління Банку в період 2015- 2017 років, ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної, інших даних щодо участі ОСОБА_1 в іншому статусі учасника даних засідань Правління Банкув даних протоколах не міститься.

Так згідно протоколів:

- № 79 від 01.07.2017 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 74-75);

-№ 68 від 03.06.2017 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 76-77);

- №42 від 01.04.2017 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 78);

-№ 29 від 04.03.2017 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 79);

- №132/1 від 03.12.2016 року року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 80-81);

-№ 109 від 08.10.2016 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 82-83);

-№ 94 від 03.09.2017 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 84);

-№ 67 від 04.06.2016 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 85-86);

-№ 42 від 02.04.2016 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 87-88);

-№ 205 від 31.10.2015 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 89-90);

-№ 127 від 04.07.2015 року засідання Правління Банку ПАТ «Порлтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 91-92);

-№ 106 від 30.05.2015 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 93-94);

-№ 143 від 01.08.2015 року засідання Правління Банку ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 зазначена в якості запрошеної до участі у даному засіданні ( т. 2 а.с. 95-96), що свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 було лише запрошено на засіданння Правлінння Банку, тоді як згідно вказаних протоколів саме присутніми на них були: Голова Правлінння, перший заступник та застпуники Голови Правлінння , а також член Правлінння - секретар.

Таким чином, у протоколах чітко розмежовано осіб, котрі були присутні на засіданнях Правлінння Банку, а які були лише запрошені на них.

Більше того, вказані протоколи не містять будь-яких даних стенограми щодо змісту виступів позивача ОСОБА_1, всупереч виступу Голови Правлінння, а також посилань на складанння та приєднання ОСОБА_1, як начальником відідлу внутрішнього аудиту, до матераілів проведених засідань відповідних звітів чи інших аналітичних документів, що вкотре підтверджує вищевикладені висновки суду.

Первинним документом з обліку використання робочого часу, розрахунку з працівниками по заробітній платі, отримання даних про відпрацьований час чи відпустки є табель обліку використання робочого часу №-5, затверджений наказом № 489.

Відмітки у табелі обліку про причини неявок на роботу чи про фактично відпрацьований час, про роботу в надурочний час робляться на підставі документів, оформлених належним чином. Так, на підставі наказу про надання працівникові днів відпочинку за роботу у вихідні дні у табелі робиться відмітка «ВШ» вихідні (дні щотижневого відпочинку), святкові та неробочі дні, а за роботу у вихідний день проставляється фактично відпрацьований час.

Первинним документом з обліку використання робочого часу, розрахунку з працівниками по заробітній платі, отримання даних про відпрацьований час чи відпустки є табель обліку використання робочого часу №-5, затверджений наказом № 489.

Відмітки у табелі обліку про причини неявок на роботу чи про фактично відпрацьований час, про роботу в надурочний час робляться на підставі документів, оформлених належним чином. Так, на підставі наказу про надання працівникові днів відпочинку за роботу у вихідні дні у табелі робиться відмітка «ВШ» вихідні (дні щотижневого відпочинку), святкові та неробочі дні, а за роботу у вихідний день проставляється фактично відпрацьований час.

З матеріалів справи вбачається, що в табелі обліку робочого часу за 2015-2017 року відсутні посилання про те, що ОСОБА_1 здійснювала вихід на роботу у вихідні дні, оскільки дані первинні документи обліку робочого часу не містять таких посилань, відомості до яких вносяться на підставі наказів, які в свою чергу видаються на підставі відповідних листів та заяв, які носять індивідуально визначений характер.

При цьому, згідно табелів обліку робочого часу за період з 2015- 2018 роки, які були складені безпосередньо ОСОБА_1 - начальником відділу внутрішнього аудиту банку, останньою не вносились до первинних документів відомості про те, що остання залучалась до роботи у вихідні дні та відповідно в установі банку не видавались відповідні накази ( т. 1 а.с.227-240) за відсутності підсиав, а саме табелювання роботи працівників у вихідні дні.

Вказані факти були предметом перевірки Управління держпраці у Полтавській області, яким було перевірено Табелі обліку робочого часу з січня 2015 року по лютий 2018 року, згідно яких до роботи у вихідні дні ОСОБА_1 не залучалась, крім 17.01.2015 року (субота), коли було перенесено робочий день з пятниці 02.01.2015 року на суботу 17.01.2015 року, а також 02.07.2016 року (субота), коли воно було перенесено робочий день з понеділка 27.06.2016 року на суботу 02.07.2016 року.

Таким чином, наведені вище факти щодо залучення ОСОБА_1 до роботи у вихідні дні протягом 2015- 2017 років не знайшли свого підтвердження, оскільки по своїй природі вони є надуманими та такими, що суперечать дійсним та фактичним обставинам справи, які в тому числі були перевірені Управлінням держпраці у Полтавській області.

Більше того, самою позивачкою ОСОБА_1 в ході судового розгляду справи не заперечувався факт відсутності відомостей у табелях обліку робочого часу, які є первинними документами щодо виходу останньої у вихідні дні на розширені засідання Правління банку, при цьому останньою наголошувалось на тому, що доказом залучення ОСОБА_1 до роботи у вихідні дні були лише електронні повідомлення про проведення вищевказаних засідань, що є по своїй природі неспроможним.

Будь-яких обєктивних причин за яких позивачем, як начальником відідлу, до обовязків якої і відносилися дані дії, не було внесено до табелів обліку робочого часу - її робота у вихідні дні протягом 2015-2017 років, останньою пояснено не було та суду не зазначено, що вкотре свідчить про надуманість даних тверджень.

Судом не встановлено та позивачем не зазначено обставин, за яких дії роботодавця щодо обліку робочого часу працвіників банку, в тому числі у вихідні дні, протгяогм 2015- 2017 років були визнані незаконними, що вказує про безпідставність вимог позивача в даній частині.

Суд звертає увагу також на те, що позивач ОСОБА_1 не зверталась до кадрової служби ПАТ «Полтава банк» за період роботи у банківській установі за відповідними розясненнями, заявами чи скаргами з приводу невиплати заробітної плати у вихідні дні, що підтверджує правомірність дій роботодавця з даного приводу.Не були оскаржені позивачем дії відповідача і до суду в період роботи та безпосередньо після їх вчинення чи невчинення роботодавцем.

Звернення позивачки до правоохоронних органів датоване лише 21.05.2018 року, щодо порушення кримінального провадженння відносно посадових осіб Банку за грубе порушення законодлавства про працю та невиплату заробітної плати, стипендії, пенсії чи інших установлених законом виплат не було внеесено до ЄРДР, що підтвердужується відповіддю №Н-123/ГЛ від 09.07.2017 року та вказує про відсутність злочинного умислу у діях Банку щодо невиплати позивачу вказаних сум.

В свою чергу дії чи бездіяльність органів поліції позтивачем не були оскаржені в установленому законом порядку, що вказує про згоду ОСОБА_1 з вказаним висновком правоохоронного органу та що є підтвердженням безпідставності вимог останньої, заявлених у даному позові.

Вирішуючи дані вимоги, суд насамперед враховує, що позивачем не вірно було обрано саме спосіб захисту порушеного права, оскільки прозивач не просила визнати неправомірними дії Банку з приводу невиплати вказаних сум, а також зобовязанння відповідача видати відповідні накази, котрі є підставою для нарахування та виплати незаконно невиплачених, на думку позивача, сум, та що є основоположним по відношенню до заявлених позивних вимог про стягнення вказаних сум.

У відповідності до вимог ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків встановлених законом.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, але аналіз встановлених судом фактичних обставин справи та певних правовідносин у даному спорі разом з оцінкою наданих суду доказів в їх сукупності не надають суду такої можливості так як похідні вимоги щодо стягнення з відповідача невиплачених сум позивачу визнані судом безпідставними та недоведеними по своїй юридичній природі в звязку з відсутністю самої події - порушення роботодавцем прав позивача, а тому обрання судом іншого способу захисту права без наявності самого факту порушення такого права особи - позивача ОСОБА_1 є недопустимим.

Відповідно до ст. 73 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) робота у святкові (неробочі) дні допускається: на безперервно діючих підприємствах, де припинення роботи неможливе через виробничо-технічні умови; у звязку з необхідністю обслуговування населення; у випадках, передбачених ст. 71 КЗпП.

До роботи у вихідні дні не залучаються: вагітні жінки і жінки, які мають дітей віком до трьох років (ст. 176 КЗпП); батьки, які виховують дітей без матері, у т. ч. у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі (ст. 1861 КЗпП); опікуни (піклувальники), прийомні батьки (ст. 1861КЗпП); працівники молодші 18 років (ст. 192 КЗпП). Ця заборона стосується і роботи у святкові та неробочі дні.

Залучення працівників до роботи у вихідні, а також святкові (неробочі) дні провадиться за письмовим наказом керівника, де зазначається вид компенсації за таку роботу. У наказі також необхідно вказати працівників, бригади, ділянки, відділи тощо, які працюватимуть у ці дні. У разі якщо роботу працівника у святковий (неробочий) день визначено графіком змінності, окремого наказу щодо його залучення до роботи в цей день не потрібно. Оплата Робота у святковий і неробочий день (ч. 4 ст. 73 КЗпП) оплачується в подвійному розмірі (ст. 107 КЗпП): відрядникам за подвійними відрядними розцінками; працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, у розмірі подвійної годинної або денної ставки; працівникам, які одержують місячний оклад: у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася в межахмісячної норми робочого часу; у розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата в зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. Крім того, подвійний розмір оплати застосовується тільки на часові (денні) ставки або відрядні розцінки, а на інші виплати (різні доплати, надбавки, премії тощо) ні. За бажанням працівника, який працював у святковий і неробочий день, крім подвійної оплати, йому також може бути наданий інший день відпочинку, що не оплачується та є вихідним днем (лист Мінпраці від 29 грудня 2009 р. № 853/13/84-09). У разі підсумованого обліку робочого часу робота у святкові та неробочі дні за графіком включається в норму робочого часу за обліковий період, установлену на підприємстві. Години роботи, що перевищують цю норму, вважаються надурочними й оплачуються в подвійному розмірі відповідно до ст. 106 КЗпП. Загальна кількість надурочних годин за обліковий період визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом і нормою годин за цей період. Оплата за всі години надурочної роботи провадиться в кінці облікового періоду. Під час підрахунку надурочних годин робота у святкові та неробочі дні, проведена понад установлену на підприємстві норму робочого часу, за обліковий період не враховується, оскільки вона вже оплачена в подвійному розмірі (п. 11 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2006 р. № 138). Якщо ж години роботи у святкові (неробочі) дні відпрацьовано за графіком, тобто в межах установленої норми робочого часу, виключати їх з кількості надурочних годин не потрібно (лист Мінсоцполітики від 17 лютого 2012 р. № 51/13/116-12). Під час визначення годинної тарифної ставки для оплати фактично відпрацьованих годин у святкові, неробочі дні необхідно місячний оклад працівника розділити на місячну норму тривалості робочого часу на відповідний місяць, затверджену правилами внутрішнього трудового розпорядку для цього підрозділу (працівника).

Аналізуючи вказані вище обставини, суд приходить до висновку, про безпідставність та неспроможність по своїй природі вимог ОСОБА_1 про відшкодування коштів за залучення її до роботи у вихідні дні у кількості 14 днів за період з 2015-2017 років, оскільки дані вимоги прямо не узгоджуються з положенням ст. 73 КЗпП України, яка є нормою прямої дії та яка визначає чіткий порядок залучення до роботи у вихідні працівників, яке проводиться виключно на підставі наказу керівника установи, з зазначенням порядку оплати роботи працівника у вихідний день. Таким чином посилання сторони позивача на електронне повідомлення, як підставу для залучення її особисто до роботи у вихідні дні є по своїй природі неспроможним, що в свою чергу вказує про надуманість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Поряд з цим, позивачем ОСОБА_1 ставилась вимога про стягнення на її користь відпустки без збереження заробітної плати за 2016-2018 роки в кількості 15 днів (із розрахунку 5 днів за кожний рік), оскільки щорічно, відділ по роботі з персоналом повідомляв, що в січні працівникам банку буде надано 5 робочих днів відпустки без збереження заробітної плати, з обовязковим наданням працівникам банку заяви до відділу по роботі з персоналом, на підтвердження чого позивачем надано електронну копію повідомлення, із офіційної програми електронний документообіг від відділу по роботі з персоналом, за підписом Голови Правління ПАТ «Полтава-банк» за січень 2018 року копія повідомлення №Л6212 від 15.12.2017 року, за січень 2017 року копія повідомлення №Л13406 від 15.12.2016р.; за січень 2016 року копія повідомлення №Л7327 від 25.12.2015 р., заяви на відпустку без збереження заробітної плати на 26,29,30,31 січня та 1 лютого 2018 року ( повідомлення № 4879 від 19.12.2017 року, копія наказу про перенесення відпустки №224 від 24.01.2018року), які були написані позивачкою під психологічним тиском, як вказувалось останньою.

При цьому, позивачкою вказувалось про те, що аналогічна ситуація відбувалась і в 2016 та 2017 роках, що підтверджується повідомленням №Л 7327 від 25.12.2015 року, наказ № 4242 від 04.01.2016 р., і в січні 2017 року, повідомлення №Л13406 від 15.12.2016 року наказ №4836 від 27.12.2016 року.

Оскільки надання роботодавцем примусової відпустки є порушенням трудового законодавства, так як такий вид відпустки надається за власним бажанням працівника, тому позивачка звернулась до суд з даними позовними вимогами, оскільки в діях відповідача вбачає порушення свого права.

В свою чергу стороною відповідача в ході судового розгляду справи вказувалось про те, що на початку кожного року в січні ділова активність у Банку спадає і працівники часто бажали отримати і за їх заявами отримували відпустки у січні, як щорічні так і без збереження заробітної плати. При цьому, відпустки у літній період працівникам надавались безперешкодно.

Згідно ст. 26 ЗУ «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до наказу №2 від 05.01.2015 року було надано відпустку без збереження заробітної плати на 5 календарних днів з 19 по 23 січня 2015 року, на підставі власноручно складеної заяви ОСОБА_1 від 24.12.2014 року.

У відповідності до наказу № 4242 від 31.12.2015 року ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати на 5 календарних днів з 18 по 22 січня 2016 року, на підставі власноручно складеної заяви ОСОБА_1 від 28.12.2015 року.

Згідно наказу від 27.12.2016 року № 4836 ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати 5 календарних днів з 16 по 20 січня 2017 року, на підставі власноручно складеної заяви ОСОБА_1 від 23.12.2016 року.

Наказом від 19.12.2017 року № 4879 ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати 5 календарних днів з 17 по 19 та з 29 по 30 січня 2018 року, на підставі власноручно складеної заяви ОСОБА_1 від 18.12.2017 року. При цьому, згідно поданої ОСОБА_1 пізніше власноручно складеної заяви відповідно до наказу №224 від 24.01.2018 року три календарних днів відпустки без збереження заробітної плати, передбачені за період з 17 по 19 січня 2018 року, перенесено на 26, 31 січня та 01 лютого 2018 року.

Таким чином, вказані вище накази про надання відпусток без збереження заробітної плати надавалися виключно за ініціативи ОСОБА_1 шляхом написання власноручно заяв, копії яких маються в матеріалах справи (т.1 ас. 250, т.2 а.с.1,2,3,4).

Дані факти були також перевірені Управлінням держпраці в Полтавській області, і за результатами якої не виявлено порушень трудового законодавства з боку роботодавця.

Право працівника на відпустку без збереження зарплати встановлене ст. 84 КЗпП і ст. 25, 26 Закону № 504. Така відпустка надається будь-якому працівнику за сімейними обставинами та з інших причин і не може перевищувати 15 календарних днів на рік (ст. 26 Закону № 504, лист Мінсоцполітики України від 29.04.16 р. № 243/13/116-16.

Згідно зі ст. 26 Закону № 504 для отримання відпустки за свій рахунок одного бажання працівника недостатньо. Обов'язковою умовою оформлення такої відпустки є згода роботодавця її надати. Адже законодавчо не визначено, які саме сімейні обставини або причини дають працівнику право на цю відпустку. Важливість таких обставин і причин залежить від конкретної ситуації, у якій опинився працівник. Тому остаточне рішення про те, надавати чи не надавати працівнику дану відпустку, приймає роботодавець (лист Мінпраці та соцполітики України від 18.03.09 р. № 2961/0/14-09/06).

У ст. 25 Закону № 504 перелічено випадки та категорії працівників, яким роботодавець зобов'язаний надати відпустку без збереження зарплати (без урахування 15 к. д. відповідно до ст. 26).

Згідно зі ст. 25, 26 Закону № 504 таку відпустку може ініціювати тільки працівник, а роботодавець, який примусово відправляє свого співробітника у відпустку, порушує законодавство про працю (лист Мінсоцполітики України від 19.09.13 р. № 416/13/116-13).

За таке порушення посадові особи підприємства-роботодавця можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі від 30 до 100 НМДГ (від 510 до 1 700 грн.)..

Таким чином, з огляду на норми закону, які регулюють спірні правовідноси, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 особисто ініціювалась відпустка у відповідності до ст. 26 ЗУ «Про відпустки», право на її ініціювання лежить виключно працівникові, на підтвердження чого маються в матеріалах справи власноручно написані ОСОБА_1 заяви про надання вказаного виду відпустки.

При цьому, слід звернути увагу на те, що ключовим у даному виді відпустки за ст. 26 Закону є бажання працівника піти у відпустку без збереження заробітної плати. Таким чином, аналізуючи вказані норми закону та фактичні обставини справи, судом беззаперечно встановлено, що протягом 2015-2018 року відпустка без збереження заробітної плати була ініціювана виключно позивачкою ОСОБА_1 шляхом написання відповідних заяв, вказані факти не були спростовані стороною позивача шляхом надання належних та допустимих доказів.

Будь-яких обєктивних даних щодо здійснення тиску на позивача ОСОБА_1 з боку роботодавця під час складанння даних заяв позвичаем не зазначено та судом не встановлено, що вказує про надуманівсть та юридичну неспроможність позовних вимог позивача в даній частині.

Про добровільність складання даних заяв позивачем, вказує і та обставина, що починаючи з 2015 року по 2017 рік, тобто протягом тривалого часу, вказані дії роботодавця за час роботи позивача не були оскаржені в установленому законом порядку та визнані протиправними та незаконними.

Оскарження даних дій робтодавця лише після звільнення позивача за згодою сторін вказує лише про їх неспросожність, та у такий спосіб стягнути з відповідача неналежні позивачу суми.

Більше того, свідок сторони позивача ОСОБА_5 суду підтвердила, що у вказані періоди нею бралася відпустка із збереженням заробітної плати, котра відповідно надавалася безперешкодно роботодавцем. Будь-якого тиску на працівників Банку з даного приводу з боку керівництва Банку не здійснювалося, що вказує про те, що вид відпустки - без збереження заробітної плати за період 2016-2018 років, обирався безпосередньо самою позивачкою ОСОБА_1 і ці дії в повній мірі відпоаідали волевиявленню останньої.

Встановлені вище факти свідчать про відсутність порушень трудового законодавства в діях роботодавця, що було вкотре встановлено Управлінням держпраці- контролюючим органом з питань праці в Полтавській області в ході проведеної перевірки з наведених вище фактів, що в свою чергу виключає право позивача на компенсацію коштів за примусову відпустку без збереження заробітної плати, та в свою чергу свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 у даній частині.

Таким чином прийшовши до висновку про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати за відпрацьовані вихідні дій за 2015 - 2017 роки в кількості 14 днів в подвійному розмірі, а також відпустку без збереження заробітної плати за 2016 -2018 роки, в кількості 15 днів, суд вважає безпідставними та недоведеними і похідні до них позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невчасно виплачену заробітну плату в даних частинах з урахуванням індексу інфляції, а також у розмірі середьномісячного заробітку за період з 23.01.2018 року по день розгляду справи судом.

За вказаних обставин не підлягає задоволенню і вимоги про негайне виконання рішення суду в частині виплати частини грошових доходів, не виплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, але не більше ніж за один місяць.

Вимоги позивача про стягнення судових витрат повязаних з наданнням останній правової допомоги, у розмірі 10 000 грн., в звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд також визнає безпідставними.

Приймаючи до уваги той факт, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, та з урахуванням того, що заявлені останньою позовні вимоги є такими, що до задоволення не підлягають у повному обсязі, тому судовий збір у відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 71, 116 КЗпП України, ст.ст. 12, 81, 141, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України, Закону України «Про відпустки», ЗУ «Про оплату праці», Закону України «Про банки та банківську діяльність», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Полтава Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити за безпідставністю та недоведеністю в повному обсязі.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду. шляхом подачі апеляційної скарги у 30- денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_6