ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1514/18 Справа № 199/8867/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири як частку у спільній власності подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири та грошові кошти в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, Четверта дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину квартири як частку у спільній власності подружжя.

В січні 2018 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири та грошові кошти в порядку спадкування за законом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, Четверта дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину квартири як частку у спільній власності подружжя відмолено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири та грошові кошти в порядку спадкування за законом задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 (м. Дніпро, вул. Полонської Василенко,6а/4, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4, померлого 10 червня 2017 року.

Визнано за ОСОБА_2 (м. Дніпро, вул. Полонської Василенко,6а/4, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину грошових коштів, які знаходяться на рахунка, відкритих в Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «Приватбанк» на імя ОСОБА_4:

-за депозитним договором SAMDNWFD100 від 19 січня 2014 року в розмірі 36928,83 грн.;

-на картковому рахунку № 557462 від 17 листопада 2016 року в розмірі 80,42грн.;

-на картковому рахунку № 681542 від 20 квітня 2017 року в розмірі 15908,99грн.

в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4, померлого 10 червня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 (м. Дніпро, вул. Полонської-Василенко,6б/15, РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 511,32 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 (м. Дніпро, вул.. Полонської-Василенко,6б/15, РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 511,32 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати частково рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 72% квартири АДРЕСА_2, а за ОСОБА_2 визнати право власності на 14% квартири та половину вкладів, в іншій частині ОСОБА_2 відмовити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі в період з 02 червня 1977 року по 24 березня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Відповідно до довідки № 08 від 11.01.2018 року, що надана головою ЖБК № 291 ОСОБА_4 був членом ЖБК, повністю сплатив вартість квартири АДРЕСА_3 у розмірі 4900 крб.: перший пайовий внесок був внесений у 1980 році, останній пайовий внесок за квартиру було внесено 11 вересня 1992 року.

Відповідно до ст. 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Статтею 22 КЗпШС України (який був чинний на той час)передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про власність» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

При цьому, відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той час: «Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом."

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного суду України №13 від 25.12.92р., №15 від 25.05.1998 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» зазначено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України ст.15 Закону "Про власність", п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів,подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

13 листопада 1993 року ОСОБА_1 вступила в інший шлюб.

Враховуючи зазначене, оскільки згідно довідки №08 від 11.01.2018 року, що надана ЖБК №291, ОСОБА_4 виплатив повністю паєвий внесок, а інші докази щодо виплати коштів за квартиру матеріали справи не містять, тому саме з 1992 року ОСОБА_4 набув права власності на квартиру АДРЕСА_4.

Крім того, ОСОБА_4 було виплачено повністю пайовий внесок за спірну квартиру вже через шість місяців після припинення сімейних стосунків з ОСОБА_1 і весь цей час відповідач, будучи членом кооперативу, проживав у квартирі та сплачував комунальні послуги.

А тому, ОСОБА_1 не набула права власності на квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів тому, що вказані грошові кошти належали саме їй на праві особистої власності.

10 червня 2017 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ІКИ 756571. Єдиними спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця є його діти, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які спадщину прийняли в установленому законом порядку шляхом подачі заяв до нотаріальної контори в шестимісячний строк.

Відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право власності на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом.

На момент смерті спадкодавцю ОСОБА_4 належала квартира № 15, що розташована за адресою вул. Полонської-Василенко, буд. 6б у м. Дніпрі та грошові кошти, що були розташовані на депозитних рахунках та поточних карткових рахунках відкритих у ПАТ КБ ПриватБанк, вказані грошові кошти також входять до спадкової маси. Так на імя померлого були відкриті:

Депозитний договір SAMDNWFD100 від 09.01.2014 (залишок 36 928 грн, 83 коп.);

Картковий рахунок 557462 від 17.11.2016р. (залишок 80 грн. 42 коп.);

Картковий рахунок 681542 від 20.04.2017р (залишок 15 908 грн. 99 коп.).

Загальний залишок станом на день надання відповіді банківською установою становить 52 918 грн. 24 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідно до ст. 1261 ЦК України, вона мала право на спадкування за законом і відноситься до першої черги спадкоємців.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1, що як під час шлюбу, так і після припинення шлюбу з ОСОБА_4, позивач вважала квартиру спільним сумісним майном подружжя та між ними, як подружжям, не виникало суперечностей щодо володіння та користування нею, колегія суддів відноситься критично, оскільки стороною не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Згідно вимог ст.44 КпШС України (в редакції 1969 року), яка діяла на час виникнення правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Так як, шлюб між сторонами був припинений 24.03.1992 року, тому ОСОБА_1, як колишня дружина померлого, не є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4

Крім того, будь-яких претензій матеріального порядку ОСОБА_1 до колишнього чоловіка не предявляла, що свідчить про відсутність між ними спору стосовно майна, набутого у період шлюбу.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що після припинення шлюбу в 1992 році шлюбу і до дня смерті колишнього подружжя ОСОБА_4, який помер 10.06.2017 року, ОСОБА_1 не заявляла вимог про поділ спірної квартири, як спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_4, тому права на спірну квартиру за життя спадкодавця не набула, що зумовлює той факт, що спірна квартира увійшла до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, а враховуючи наявність факту припинення шлюбу у встановленому порядку, ОСОБА_1 не входить до складу потенційних спадкоємців, тому відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 за позовом щодо визнання за останньою права власності на частину квартири АДРЕСА_5, в порядку спадкування за законом.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_5