Справа № 591/6966/17
Провадження № 2/591/746/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2018 року Зарічний районний суд м.Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно і свої вимоги мотивує тим, що з 13 січня 1995 року до 20 червня 2008 року вона проживала однією сім»єю з відповідачем, були з ним пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов»язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет,який витрачали за обоюдним погодженням, спільно придбавали необхідні речі, спільно підшукували квартиру для придбання. В зареєстрованому шлюбі в той час не перебували. З 1996 року для ведення спільного бізнесу сторони зареєструвалися приватними підприємцями. Також позивачка зазначає, що заощадивши спільні кошти, у 2000 році по договору купівлі-продажу, для спільного мешкання, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, яку оформили на відповідача по справі. Через деякий час після придбання спірної квартири, за пропозицією відповідача по справі, позивачка була в ній зареєстрована. Мешкаючи в спірній квартирі, вони разом за спільні кошти проводили в ній ремонт. Так, в спірній квартирі були замінені вікна, вхідні двері, сантехніка. Також в кімнатах були поклеєні нові шпалери та на підлогу покладений лінолеум. Таким чином, за час спільного проживання в фактичному шлюбі, за рахунок спільних коштів та фізичної праці, цінність спірної квартири була значно підвищена. Крім проведення ремонтних робіт, за спільні кошти сторони придбали меблі на кухню, шафи в кімнати, дивани, телевізори, холодильник, пральну машину. 11 липня 2001 році між сторонами по справі був укладений договір дарування спірної квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р.№2784, згідно якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру за вищевказаною адресою.

18 грудня 2003 року між сторонами була укладена угода про добровільне розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1. 20 червня 2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис №620. У 2012 році стосунки між сторонами почали погіршуватися, тому позивачка вирішила на час поїхати до своєї доньки, яка мешкає в Італії. Після приїзду з Італії, у жовтні 2017 року, позивачка дізналася про те, що відповідач заочними рішеннями Зарічного районного суду м. Суми від 27.03.2013 року розірвав з нею шлюб та рішенням суду від 30.05.2013 року визнав її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2, 31, а тому вона просить суд визнати факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбуз 13 січня 1995 року до 20 червня 2008 року, визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за вищевказаною адресою.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд слухати справу у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не з»явився. Надав суду відзив на позовну заяву. З позовом не згоден, просить суд в позові відмовити.

Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Сімейний кодекс України, згідно прикінцевих положень до нього, набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. До 01 січня 2004 року діяли Кодекс про шлюб та сім»ю України та Цивільний кодекс УРСР.

Прикінцевими та Перехідними положеннями Цивільного кодексу України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За приписами частини 2 статті 3 Сімейного Кодексу України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки.

Відповідно до роз»яснень п.12 постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім»єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно зі ст.17 Закону «Про власність».

Згідно ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року, під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об»єктом їхньої сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім»ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об»єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.Для встановлення факту спільного проживання однією сім»єю, судом також беруться до уваги документи щодо місця реєстрації, фактичного проживання за період часу, який зазначають як час спільного проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, фотографії певних подій, документальне підтвердження придбання майна на користь сім»ї, витрачання коштів на спільні поїздки, відпочинок, відкриття рахунків в банківських установах згідно документально підтверджених доказів, інші письмові докази.

Судом встановлено, що позивачка проживала однією сім»єю з відповідачем без реєстрації шлюбуз 13 січня 1995 року до 20 червня 2008 року, після чого їх шлюб був зареєстрований.

Як вбачається з матеріалів справи, з 1996 року для ведення спільного бізнесу сторони зареєструвалися приватними підприємцями. В судовому засіданні сторони визнавали цей факт, тому, в порядку ст. 82 ЦПК України, суд вважає ці обставини, такими, що не підлягають доказуванню.

Під час фактичного проживання без реєстрації шлюбу 22 червня 2000 року сторонами по договору купівлі-продажу для спільного мешкання була придбана квартира АДРЕСА_3, яку оформили на відповідача по справі (а.с.57). Після придбання спірної квартири позивачка 21.07.2000 року була в ній зареєстрована (а.с.16).

Перебування у фактичних шлюбних відносинах, що притаманні подружжю підтверджується наступним: за час спільного мешкання з відповідачем по справі сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який витрачали за обоюдним погодженням, спільно придбавали необхідні речі, спільно підшукували квартиру для придбання.

Мешкаючи в спірній квартирі, сторони, разом, за спільні кошти почали проводити в ній ремонт, зокрема в спірній квартирі були замінені вікна, вхідні двері, сантехніка. Також в кімнатах були поклеєні нові шпалери та на підлогу покладений лінолеум. Таким чином, за час спільного проживання сторін в фактичному шлюбі, за рахунок спільних коштів та фізичної праці, цінність спірної квартири була значно підвищена. Крім проведення ремонтних робіт, за спільні кошти сторони придбали меблі на кухню, шафи в кімнати, дивани, телевізори, холодильник, пральну машину.

11 липня 2001 року між сторонами був укладений договір дарування спірної квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 за реєстровим №2784, згідно якого відповідач ОСОБА_2 подарував, а позивач ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру за вищевказаною адресою. В судовому засіданні сторони визнавали цей факт, тому, в порядку ст. 82 ЦПК України, суд вважає ці обставини, такими, що не підлягають доказуванню.

18 грудня 2003 року між сторонами була укладена угода про добровільне розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.44).

20 червня 2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 620 (а.с.58).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27.03.2013 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.19).

Під час слухання справи представником позивача, ОСОБА_4, була долучена мирова угода, укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 21 грудня 2017 року, згідно якої сторони визнавали факт їх спільного проживання за період з 13 січня 1995 року до 20 червня 2008 року, а також те, що квартира АДРЕСА_4 є їх спільною сумісною власністю. Крім цього, сторони згодні, що за позивачкою визнається право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3. Але в подальшому відповідач не погодився в суді на її затвердження, тому копія даної мирової угоди була долучена до матеріалів справи.

Стаття 74 Сімейного Кодексу України визначає, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до цієї норми в правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зазначено, що за правилами статті 74 Сімейного Кодексу України, на майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу України.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при застосуванні ст. 74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

В судовому засіданні сторонами по справі не було надано доказів того, що під час спільного проживання, вони перебували в іншому шлюбі.

Щодо придбаної спірної квартири за адресою: АДРЕСА_5, то під час розгляду справи сторонами не було надано доказів щодо визначення часток між ними, тому суд вважає, що вона є їх сумісною власністю.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР, що була чинною на момент спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, подали до суду заяви, в яких кожний окремо, підтвердили, що позивач ОСОБА_1 проживала однією сім»єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 1995 року. Вони вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет та інші права і обов»язки між собою, притаманні подружжю. Також мали спільний бізнес, за рахунок доходів якого, для спільного проживання, придбали квартиру за №122 по пр. М. Лушпи, 31 в м. Суми. Спільно робили в ній ремонт та придбавали меблі та інші побутові прилади.

Таким чином суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 з 13 січня 1995 року до 20 червня 2008 року мешкала однією сім»єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та придбання ними за спільні кошти квартири АДРЕСА_3, яка була зареєстрована за ОСОБА_2 на праві власності. В звязку з цим, за позивачкою ОСОБА_1 повинно бути визнано право власності на 1/2 частину майна, яке було придбане за час спільного проживання з ОСОБА_2, а саме 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, як на частку в спільному майні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст. 74 Сімейного Кодексу України, ст.17 Закону України «Про власність», ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1,зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_1) задоволити.

Встановити факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_1) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_2) з 13 січня 1995 року до 20 червня 2008 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_2).

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1,зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 кв.№122, РНОКПП НОМЕР_1) -1280 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ А.Я КЛИМЕНКО