Постанова

Іменем України

14 листопада2018 року

м. Київ

справа № 307/3811/15-ц

провадження № 61-21520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Грушівська сільська рада Тячівського району Закарпатської області,

третя особа - Дочірнє підприємство «Хуст-Земля Карпат» Товариства з обмеженою відповідальністю «Хуст-Земля Карпат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2016 року у складі судді Ніточко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 рокуу складі колегії суддів: Джуги С. Д., Готри Т. Ю., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області (далі - Грушівська сільська рада), третя особа - Дочірнє підприємство «Хуст-Земля Карпат» Товариства з обмеженою відповідальністю «Хуст-Земля Карпат» (далі - ДП «Хуст-Земля Карпат»), про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що згідно з рішенням Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 52 їй виділено земельну ділянку площею 0,015 га, розташовану по АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка їй відведена в натурі (на місцевості), її межі встановлені, а межові знаки передані їй на зберігання, що підтверджується актом про встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування від 11 червня 2008 року, актом передачі межових знаків на зберігання від 11 червня 2008 року, абрис-схемою розташування земельної ділянки. У вересні 2015 року їй стало відомо про те, що рішенням Грушівської сільської ради від 19 вересня 2009 року № 189 ОСОБА_2, який є суміжним землекористувачем, було передано у власність земельну ділянку площею 0,14 га по АДРЕСА_1 Тячівського району для будівництва і обслуговування житлового будинку. Рішенням Грушівської сільської ради від 27 червня 2012 року № 417 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1286 га за зазначеною адресою для будівництва і обслуговування житлового будинку. На підставі вказаного рішення управлінням Держземагентства у Тячівському районі Закарпатської області 29 листопада 2012 року ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3. При виготовлені технічної документації із землеустрою спеціалістами ДП «Хуст-Земля Карпат» до земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,1286 га помилково включено земельну ділянку площею 0,015 га, яка перебувала у її користуванні. Видані на ім'я ОСОБА_2 рішення Грушівської сільської ради від 27 червня 2012 року № 417, що стосуються земельної ділянки площею 0,1286 га по АДРЕСА_1 Тячівського району для будівництва і обслуговування житлового будинку, та державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2012 року є незаконними та порушують її права на користування земельною ділянкою і набуття її у власність. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати незаконними та скасувати рішення Грушівської сільської ради від 27 червня 2012 року № 417 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий 29 листопада 2012 року.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Грушівської сільської ради від 27 червня 2012 року № 417 «Про затвердження технічної документації з землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_2 площею 0,1286 га по АДРЕСА_1 Тячівського району та передачі йому даної земельної ділянки у власність. Визнано недійсним та скасовано державний акт від 29 листопада 2012 року серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_2 управлінням Держземагентства у Тячівському районі Закарпатської області, на право власності на земельну ділянку площею 0,1286 га, розташовану за зазначеною адресою, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05665, Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення Грушівської сільської ради від 27 червня 2012 року № 417, а також виданий на підставі цього рішення державний акт на право власності земельну ділянку є незаконними, так як до складу вказаної земельної ділянки включена земельна ділянка площею 0,015 га, розташована по АДРЕСА_1 Тячівського району, яка виділена позивачу рішенням Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 52.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено, а рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована недоведеністю позивачем того факту, що їй виділялася земельна ділянка площею 0,015 га, розташована по АДРЕСА_1 Тячівського району, оскільки оригінал рішення Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 52 про виділення зазначеної земельної ділянки відсутній. ОСОБА_2 у встановленому законом порядку отримав спірну земельну ділянку, право власності на яку було безпідставно скасоване судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 22 червня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року справу № 307/3811/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 52 ОСОБА_5 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 Тячівського району площею 0,015 га.

Актом встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування від 11 червня 2008 року, складеним землевпорядником Грушівської сільської ради, підтверджується, що за участю ОСОБА_5 проведено встановлення в натурі меж землекористування за зазначеною вище адресою.

Згідно з актом передачі межових знаків на зберігання від 11 червня 2008 року ОСОБА_5 здано на зберігання межові знаки, розташовані по периметру земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1

Абрис-схемою земельної ділянки підтверджено, що на ній зазначена земельна ділянка, надана ОСОБА_5, визначені її розміри та сусідні землекористувачі.

Згідно з рішенням Грушівської сільської ради від 27 червня 2012 року № 417 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку» ОСОБА_2 затверджено вказану технічну документацію щодо земельної ділянки площею 0,1286 га по АДРЕСА_1 Тячівського району та передано земельну ділянку йому у власність.

З державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 29 листопада 2012 року, встановлено, що на підставі рішення Грушівської сільської ради № 417 від 27 червня 2012 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1286 га по АДРЕСА_1 Тячівського району, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2.

Схемою взаємного розташування земельної ділянки площею 0,1286 га по АДРЕСА_1 Тячівського району (власник ОСОБА_2) та земельної ділянки площею 0,015 га по АДРЕСА_1 в тому ж селі (користувач ОСОБА_1) встановлено факт накладення вказаних земельних ділянок, площа накладення - 0,015 га.

Фотографіями, що долучені до справи, підтверджується, що спірна земельна ділянка, якою користується позивач, відгороджена від земельної ділянки відповідача.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону№ 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції Україниоргани місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначено статтею 123 ЗК України. Частиною першою зазначеної статті передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Таким чином, вказаними вище правовими нормами встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішувати питання у галузі земельних відносин, зокрема, приймати рішення щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно з частинами першою, третьою, сьомою статті 55 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (стаття 141 ЗК України).

Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Отже, щоб набути право власності на земельну ділянку необхідно здійснити комплекс робіт: провести кадастрову зйомку землі із геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і, перенесення в натурі (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Встановивши на підставі вищенаведених доказів, що земельна ділянка площею 0,1286 га, належна на праві власності відповідачу, накладається на земельну ділянку позивача площею 0,015 га, яка передана їй на підставі рішення Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 52, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_2 прав ОСОБА_1 на виділену їй органом місцевого самоврядування у користування земельну ділянку.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про недоведеність ОСОБА_1 того, що їй виділялася земельна ділянка площею 0,015 га, оскільки оригінал відповідного рішення Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 52 відсутній, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року).

Згідно з журналом судового засідання від 04 жовтня 2016 року місцевий суд дослідив оригінал рішення Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 52 та приєднав до справи належним чином засвідчену його копію і протокол засідання 16-ої сесії 5-го скликання Грушівської сільської ради від 23 травня 2008 року.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду були досліджені оригінали актів про встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування, про передачу межових знаків на зберігання від 11 червня 2008 року та абрис-схеми, якими підтверджено право позивача на користування земельною ділянкою площею 0,015 га на підставі вищевказаного рішення ради від 23 травня 2008 року

Доводи ОСОБА_2 про те, що він отримав спірну земельну ділянку у відповідності до вимог закону, є неспроможними, оскільки судами встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку відбулося з порушенням вимог земельного законодавства та прав позивача.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2016 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик