ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/469/18 Справа № 215/3121/17 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2, на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2018 року, яке постановлено суддею Демиденко Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, в складі якої є сарай «Е» і вбиральня в порядку приватизації, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 725 від 07.10.2003 року, своє право власності зареєструвала в встановленому законом порядку. Після оформлення права власності в квартирі не проживала, та дізналася, що в сараї «Е», який переобладнаний під літню кухню, проживає відповідач ОСОБА_2, який отримав реєстрацію по вказаній адресі без її згоди.

У звязку з наведеним, позивач просила виселити відповідача ОСОБА_2 з вищевказаного будинку без надання іншого жила.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивач не надала суду першої інстанції будь яких належних доказів того, що вона є власником квартири АДРЕСА_3, тому відсутнє порушення права власності позивача та відсутні підстави для юридичного спору.

На думку представника відповідача судом задоволено безпідставний позов, внаслідок якого громадянина України позбавлено конституційного права на житло, оскільки залишено поза увагою те, що відповідач проживає за вищевказаною адресою з 2007 року, посилаючись при цьому на свідоцтво про право власності на житло його померлої матері ОСОБА_4 із членами сімї і маючи законну реєстрацію.

Окрім того, зазначає, що суд не врахував те, що ОСОБА_2 проживає не в самому будинку, а в сараї «Е», який ним переобладнано під житло та безпідставно дійшов висновку, що вказаний сарай перебуває у власності позивача, враховуючи, як доказ, зведений акт до технічного паспорту, який не є належним доказом права власності.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_5, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1, в порядку приватизації, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 725 від 07.10.2003 року, виданого Радгоспом «Веселі Терни», є власником квартири № 2 в будинку № 29 по вул. Центральна в м. Кривому Розі в складі якої є сарай «Е» і вбиральня «Ж». Право власності зареєстровано 14.04.2003 року у встановленому законом порядку, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6-15).

Частиною 3 ст.331 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації.

Матеріалами справи та даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/10 частини будинку № 29 по вул. Центральній (що становить квартиру №2) та дворових побудов сарай «Е» і вбиральня «Ж» на підставі свідоцтва про право власності на житло № 725 від 07.10.2003 року, виданого Радгоспом «Веселі Терни».

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач по справі самовільно займає житлове приміщення квартири АДРЕСА_4, у звязку з чим наявні правові підстави для його виселення з займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_5, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 725 від 07.10.2003 року, яке зареєструвано у встановленому законом порядку, є власником квартири АДРЕСА_2 в складі якої є сарай «Е» і вбиральня «Ж». (а.с.6-15)

Вказані обставини підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.63-оборот, а.с.64).

Крім того, як вбачається із вказаної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна відповідач ОСОБА_2 не являється власником квартири АДРЕСА_5, що свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 самовільно займає житлове приміщення квартири АДРЕСА_4.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та виселення ОСОБА_2 з займаного ним житлового приміщення зважаючи на відсутність в нього права на користування зазначеною квартирою, оскільки він не є членом сімї, колишнім членом власника позивача та не має права власності або права користування зазначеним житловим приміщенням.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала суду першої інстанції будь яких належних доказів того, що вона є власником квартири АДРЕСА_3, тому відсутнє порушення права власності позивача та відсутні підстави для юридичного спору, оскільки, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.63-оборот, а.с.64) ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 в складі якої є сарай «Е» і вбиральня «Ж», натомість у вказаній інформаційній довідці відсутні відомості про право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_6.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що судом задоволено безпідставний позов, внаслідок якого громадянина України позбавлено конституційного права на житло, оскільки залишено поза увагою те, що відповідач проживає за вищевказаною адресою з 2007 року, посилаючись при цьому на свідоцтво про право власності на житло його померлої матері ОСОБА_4 із членами сімї і маючи законну реєстрацію, оскільки факт проживання відповідача з 2007 року в сараї «Е», що входить до складу квартири АДРЕСА_3 не являєтьсяналежною підставою для визнання за ним права на житло в цьому приміщенні, оскільки він не є його власником.

Слід зауважити, що відповідно до свідоцтва про право власності без дати, ОСОБА_4, відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 належить 1/10 частина на дворові побудови літня кухня «И», веранда «И» та 1/12 частина сараю літ. «К», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_7, та в даному свідоцтві відсутні данні щодо належності вказаним особам сараю «Е», в якому мешкає відповідач.

Крім того слід зауважити, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.04.2007 року (а.с.46) прийнято рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_4, відповідачем ОСОБА_2 ОСОБА_6 на 1/10 частину будинку № 26 по вул. Центральній в м. Кривому Розі, в той час, як відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна власниками будинку № 26 по вул. Центральній в м. Кривому Розі є ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.73-76)

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував що ОСОБА_2 проживає не в самому будинку, а в сараї «Е», який ним переобладнано під житло та безпідставно дійшов висновку, що вказаний сарай перебуває у власності позивача, враховуючи як доказ зведений акт до технічного паспорту, який не є належним доказом права власності, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивач ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 в складі якої є сарай «Е» і вбиральня «Ж», що підтверджено належними та допустимими доказами, в той час як відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що за ним в установленому законом порядку, зареєстровано право власності на вказане приміщення.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, тому ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: