ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року

м. Харків

Справа № 623/1199/18

Провадження № 22-ц/818/1786/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у спрощеному порядку без виклику сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 вересня 2018 року, ухвалене суддею Гуренко М.О.-

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" про повернення майна з чужого володіння, в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" майно (земельну ділянку) належну ОСОБА_1 на праві приватної власності, загальною площею -4,3271 га, яка розташована на території Заводської сільської ради Ізюмського району, Харківської області, контур 37 ділянка № 490, кадастровий номер :05:000:0167, та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що розірвання договору оренди в односторонньому порядку передбачено самим договором оренди в п.39, а тому позивач, як власник земельної ділянки має право її витребувати у орендаря і обробляти самостійно.

Рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів безпідставного заволодіння земельною ділянкою, оскільки позивач добровільно за письмовим договором оренди передав земельну ділянку відповідачу в користування.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу позивач обрунтовує тим, що ним дотримано процедуру розірвання договору оренди, передбачену п.39 Договору оренди шляхом направлення відповідачу попередження про розірвання договору оренди, яку відповідач отримав 3 січня 2018 року, тобто за 2 місяці до початку польових робіт. Вважає договір оренди розірваним в розумінні ст.651 ЦК України і його порушене право таким, що підлягає захисту у спосіб заявлений у позові про витребування земельної ділянки.

На апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції надійшов відзив. У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що строк дії договору оренди не сплинув, підстава на якій відповідач отримав земельну ділянку у користування не відпала, а тому ця земельна ділянка не може бути у нього витребувана.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :05:000:0167, площею 4,3271 га, яка розташована на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ХР №022854. Строк дії договору 15 років (а.с.14).

20.12.2006 між ОСОБА_1 та ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" було укладено договір оренди зазначеної вище земельної ділянки, за умовами п.п.1,2 якого ОСОБА_1 надав, а ТОВ «Агрофірма «ЮГ-М» прийняло в строкове платне користування вищевказану земельну ділянку кадастровий номер :05:000:0167 площею 4,3271 га, яка розташована на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, контур № 37, ділянка № 490. (а.с.6,7,53,54).

Зазначений договір було зареєстровано у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельним ресурсам" 10 грудня 2007 року за № 57.

20.12.2006 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «ЮГ-М» було підписано визначення меж земельної ділянки в натурі (а.с.55).

12.12.2007 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «ЮГ-М» було підписано акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с.56).

Тобто, на час укладення договору оренди, сторони досягли всіх істотних умов договору, що і було засвідчено підписами сторін.

Належною земельною ділянкою користувалося ТОВ "Агрофірма ЮГ-М", що не оспорюється сторонами.

03 січня 2018 року позивач направив рекомендований лист на імя ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" з описом вкладення з повідомленням про розірвання договору в односторонньому порядку, та просив повернути належну йому земельну ділянку згідно на п.39 та п.21 Договору оренди в січні 2018 р. (а.с.11).

Відповідно до п. 39 Договору оренди сторони домовилися про можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, за умови письмового попередження заінтересованої сторони, за два місяці до початку польових робіт, але не пізніше 10 січня поточного року.

Згідно із п.21 Договору оренди після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Повідомленням від 02.02.2018 р. вих. №20 "Агрофірма ЮГ-М" інформувало ОСОБА_1 про те, що Договір не є розірваним і йому не може бути повернуто земельну ділянку у січні 2018 року (а.с.12).

Позивач посилається на те, що спірний Договір є розірваним після отримання від ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" вищевказаної заяви від 03.01.2018, оскільки п.39 Договору встановлено його право відмовитися від Договору і він відмовився від Договору заявою від 03.01.2018.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спірні правовідносини, є цивільними, регулюються нормами цивільного та земельного законодавства і зазначив про таке.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст.651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 1 ст.652 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч.1 ст.783 Цивільного кодексу України, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Разом з тим, ч.2 ст.792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно з ч.9 ст.93 ЗК України, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У Законі України «Про оренду землі» передбачено особливості вказаних договорів. Цей закон також розмежовує поняття строку договору та набрання чинності договором. Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди., розмір орендної плати.

Відповідно до ст. 203 ЦК України за загальними вимогами щодо чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Укладення правочину передує волевиявлення учасника, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, чого не було у вказаному випадку, так як жодні суттєві умови договору( термін оренди, розмір орендної плати, тощо) зі мною не узгоджувалися, а отже вільного волевиявлення з мого боку не було.

Відповідно до ст. 16 ЗУ Про оренду землі, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6, ст. 627 ЦК України. Крім того вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що передбачає загальні вимоги додержання яких є необхідним для вчинення правочину, у звязку з чим волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В п.15 даного Договору сторони домовились, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з п.16 Договору цільове призначення земельної ділянки вирощування сільськогосподарських культур.

В абз.2 п.30 Договорів закріплені права Орендаря: використовувати орендовану ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зі змісту абз.4 п.31 Договору вбачається, що обовязки Орендаря полягають у використуванні орендованої земельної ділянки відповідно до мети, визначеної у п.15, 16 Договору, дотримуючись при цьому вимог чинного земельного і екологічного законодавства державних і місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі.

Одностороння відмова від договору допустима лише у випадках, передбачених договором або законом. ЦК України передбачає такі основні види односторонньої відмови від договору, а саме: 1) як санкцію за порушення умов договору другою стороною; 2) як право на вчинення односторонньої відмови без застосування мір цивільно-правової відповідальності; 3) як безпідставну відмову від договору за відсутності порушень умов договору другою стороною з покладенням на сторону, що відмовилася, негативних правових наслідків, передбачених договором або законом.

Одностороння відмова від договору не спричиняє, як правило, його автоматичне припинення, оскільки інша сторона має право оспорити односторонню відмову від договору в суді, який може визнати її неправомірною (правомірною) і визнати на вимогу однієї із сторін договір розірваним із застосуванням відповідних правових наслідків до винної сторони. Якщо ж відмова безпідставна, суд може на вимогу позивача зобов'язати виконати договір, за винятком тих випадків, коли законом стороні надається безумовне привілеєве право на відмову від договору або визнати його розірваним.

У ст. 651 ЦК визначено підстави для зміни або розірвання договору. Насамперед, в ч. 1 ст. 651 ЦК закріплюється загальне правило про можливість розірвання договору лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Фактично наведеною нормою проголошується принцип неприпустимості розірвання договору в односторонньому порядку, за певними винятками. В принципі будь-який договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін, що є проявом свободи сторін щодо умов укладеного договору.

Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що у заяві від 03.01.2018 ОСОБА_1 не навів підстав, передбачених Договором або законом, для розірвання Договору в односторонньому порядку, а тому вважати, що договір розірвано не можна.

Матеріали справи свідчать, що раніше позивач звертався до суду і рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07.11.2017 по справі №623/1147/17 в позові ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма ЮГ-М» про розірвання договору оренди було відмовлено і в цьому рішенні зазначено, що в п.39 Договору оренди сторони погодили не підставу, а процедуру, за умови дотримання якої Договір оренди може бути розірвано в односторонньому порядку (а.с.61-63).

Тобто, з цих саме підстав, що відмовлено судом у задоволенні позову про розірвання договору, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна, знову посилаючись на п.39 Договору в якому на його думку, закріплене право на розірвання договору оренди в односторонньому порядку.

Судова колегія з огляду на вищенаведені норми права і зміст договору оренди і п.39 цього договору, також вважає, що в цьому пункті зазначена лише умова за якої може бути ініційовано процедуру розірвання договору оренди в односторонньому порядку.

Але, ця умова не зводить нанівець передбачені нормами матеріального права підстави для розірвання договору оренди.

Отже, судовим розглядом достовірно встановлено, що договір оренди, укладений між сторонами є діючим до 10 грудня 2022 року, позивач добровільно за письмовим договором, передав земельну ділянку відповідачу .

Суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого, незаконного володіння, оскільки спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних з застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі, коли між особами відсутні договірні відносини, повязані з застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст.387,388 ЦК.

Згідно зі ст. 387 ЦК, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник.

Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

За таких обставин, позов мав би бути задоволений за іншим правовим обгрунтуванням.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Отже, наявність договірних відносин унеможливлює витребування майна на підставі ч.1 ст.387 та ст.1212 ЦК України, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги.

Що стосується доводів позивача про можливість витребування майна з посиланням на постанову Верховного Суду від 21 лютого 2018 року, то вона не може бути врахована судом апеляційної інстанції, оскільки в цій постанові йдеться про спосіб захисту "визнання договору оренди розірваним", а не про "розірвання договору", тому ці доводи не є підставою для скасування рішення суду і задоволення позову "про витребування майна".

Що стосується судових витрат апеляційна скарга не містить взагалі доводів, тому в цій частині судова колегія не вбачає підстав для скасування.

За таких обставин судова колегія прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайсуду Харківської області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

ОСОБА_3

Повний текст постанови

складено 28 грудня 2018 року