ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/503/18 Справа № 213/359/18 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач: Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги відповідача Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті ОСОБА_2, повний текст рішення складено 20 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог Прокуратура Дніпропетровської області, Уповноважений Верховної ОСОБА_3 України з прав Людини, про відшкодування індексу інфляції, трьох відсотків річних та моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів державної влади, яка полягає в невиконанні рішення суду.

В мотивування позовних вимог, позивач зазначив, що в 2011 році він був затриманий співробітниками міліції за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України. В подальшому, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, скасовано вирок Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 01.03.2013 року, справу направлено прокурору Інгулецького району міста Кривого Рогу для додаткового розслідування. 16 листопада 2013 року відносно нього було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України. 31.10.2014 року кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Прокуратурою Дніпропетровської області було скасовано постанову про закриття кримінального провадження та направлено справу для проведення досудового розслідування.

02.09.2015 року прокуратурою м.Кривого Рогу винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Позивач вказує, що з 09.11.2011 року по 02.09.2015 року він знаходився під слідством, відносно нього обирались запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою.

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в відшкодування моральної шкоди 400 000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року, рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року було змінено в частині розміру моральної шкоди, стягнуто на користь позивача 100 000 грн.

06 березня 2017 року позивачем подано виконавчий лист до Державної казначейської служби України.

В жовтні 2017 року позивачу стало відомо, що вищезазначене рішення суду не виконано у зв'язку з тим, що працівниками Державної казначейської служби України було втрачено виконавчий лист.

В листопаді 2017 року Державна казначейська служба отримала дублікат виконавчого листа.

У зв'язку з невиконанням рішення суду позивачу спричинено матеріальну шкоду в розмірі 15499,34 грн. інфляційних втрат, 2547,94 грн - три відсотки річних, а також 11899,50 грн моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи без самостійних вимог Прокуратура Дніпропетровської області, Уповноважений Верховної ОСОБА_3 України з прав Людини, про відшкодування індексу інфляції, трьох відсотків річних та моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів державної влади, яка полягає в невиконанні рішення суду, задоволені частково.

Стягнуто з Держави Україна шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної Казначейської Служби України індекс інфляції у сумі 15 373 (п"ятнадцять тисяч триста сімдесят три) гривень 78 коп. на користь ОСОБА_1

Стягнуто з Держави Україна шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної Казначейської Служби України три відсотки річних у сумі 2 547 (дві тисячі п"ятсот сорок сім) гривень 94 коп. на користь ОСОБА_1

В задоволені решти позовних вимог, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема зазначає, що судами встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 09.11.2011 по 02.09.2015 за кримінальним провадженням №0001989, яке постановою прокурора прокуратури м.Кривого Рогу було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Правовідносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства регулюються Бюджетним кодексом України. Пунктом 9 Прикінцевих та переходних положень Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Казначейством України. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Постановою Кабінета Міністрів України №845 від 03.08.2011 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі Постанова №845), встановлено порядок здійснення беспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до п.3 цієї постанови рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства.

Вказує, що листом №5-13/667-1368 від 23.01.2018 Державною казначейською службою України, представнику позивача ОСОБА_3 було розяснено про черговість виконання безспірного судового рішення та повідомлено, що перерахування коштів на користь ОСОБА_1 планується здійснити у другому півріччі 2018 року.

Зазначає, що посилання позивача на вимоги Законів України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплат» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є безпідставними, оскільки ці нормативно-правові акти не регулюють спірні правовідносини. Посилаючись на ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплат», вказує, що компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі розуміють грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, тоді, як виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 про стягнення на користь позивача шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, має разовий характер і закінчується перерахуванням позивачу, стягнутої на його користь суми, яка не є доходом у розумінні названого вище закону. Вказує, що у ОСОБА_1 не виникло права за цим Законом на компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.

Окрім того, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь 3% річних за несвоєчасне виконання рішення не ґрунтуються на нормах матеріального права. Вказує, що між сторонами існують деліктні, а не договірні зобовязання, що не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК. Також наголошує на тому, що сума розрахунку 3-х% річних від несплаченої суми боргу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а не позивачем. Зазначає, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальність. Вказує, що нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Стверджує, що висновку суду ґрунтуються виключно на субєктивній думці позивача, яка не знайшла свого підтвердження, тому вважає рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає ознакам законності і обґрунтованості.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права ставить питання про скасування рішення та закриття провадження у справі на підставі ст.377 ЦПК України.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокуратура Дніпропетровської області вказує на те, що суд залишив поза увагою те, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Постановою Кабінета Міністрів України №845 від 03.08.2011 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі Постанова №845), встановлено порядок здійснення беспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до п.3 цієї постанови рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства.

Вказує, що листом №5-13/667-1368 від 23.01.2018 Державною казначейською службою України, представнику позивача ОСОБА_3 було розяснено про черговість виконання безспірного судового рішення та повідомлено, що перерахування коштів на користь ОСОБА_1 планується здійснити у другому півріччі 2018 року. Апелянт вважає, що Державною казначейською службою України не було допущено невиконання грошового зобовязання за рішення суду апеляційної інстанції від 14.12.2016, оскільки вимоги закону щодо включення зазначеного судового рішення до черги подібних виплат казначейством було здійснено. Зазначає, що предметом розгляду у цій справі є фактично протиправна, на думку позивача бездіяльність Державної казначейської служби України при виконанні рішення суду апеляційної інстанції від 14 грудня 2016 року, оскільки виконати таке рішення в порушення вимог черговості виплат для Державної казначейської служби України так і для Держави України в цілому, є неможливим.

Апелянт вказує, що позов ОСОБА_1 можливо розглядати тільки через визначення законності (незаконності) дій Державної казначейської служби України у порядку Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджено постановою ОСОБА_5 Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №916/376/15. Вважає, що розгляд спору про застосування до Державної казначейської служби України вимог ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення може розглядатися виключно через дослідження законності (незаконності) дій держави в даній справі в порядку адміністративного судочинства.

Відзив на апеляційні скарги не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що 14 грудня 2016 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі №213/320/16-ц за позовом ОСОБА_6 до Державної казначейської служби України, треті особи - Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу, Прокуратура Дніпропетровської області, Криворізький відділ поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури та суду, - змінено рішення Довгинцівського районного суду міста ОСОБА_2 від 27 вересня 2016 року в частині розміру моральної шкоди стягнутої з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_6, зменшено цей розмір з 400000 гривень до 100000 (ста тисяч) гривень.

Відповідно до листа Державної казначейської служби №5-13/667-1368 від 23.01.2018 року на виконанні за бюджетною програмою КПВК 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб" перебуває дублікат виконавчого листа Апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №213/320/16-ц про стягнення на користь ОСОБА_6 моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., що надійшов до Казначейства 15.11.2017 року. Станом на 20.08.2018 року на виконанні у Казначействі перебувають виконавчі документи на загальну суму 25040,44 тис. грн., які надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа по справі №213/320/16-ц. Перерахування коштів на користь ОСОБА_6 планується здійснити у другому півріччі 2018 року.

Станом на 10.09.2018 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року у справі №213/320/16-ц, змінене рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року, не виконано, що підтверджується наданими в судовому засіданні поясненнями сторін, та відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, вказані обставини окремому доказуванню не підлягають.

Суд першої інстанції, частково, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Отже, судом першої інстанції було перевірено і встановлено, що дублікат виконавчого листа Апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №213/320/16-ц про стягнення на користь ОСОБА_6 моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. надійшов до Казначейства 15.11.2017 року, що підтверджено листом Державної казначейської служби №5-13/667-1368 від 23.01.2018, окрім того, судом встановлено, що станом на 10.09.2018 рішення не виконано, тобто ОСОБА_6 не перераховані присуджені рішенням суду кошти.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п.48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі Порядок), перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Згідно з п.50 Порядку компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства.

Статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що Казначейство повинно у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів перерахувати кошти стягувачу, що за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується компенсація в розмірі 3% річних від несплаченої суми.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 09.11.1995 року ратифікована Україною 11.09.1997 року, (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Усі гарантії, передбачені п. 1 ст. 6 Конвенції повинні застосовуватися і на стадії виконання рішення суду. Однією з таких гарантій є встановлення розумного строку провадження, а отже, і розумного строку виконання рішення суду. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що кожна держава повинна мати відповідний, адекватний та достатній правовий арсенал для забезпечення позитивних, зобов'язань, які вона взяла на себе відповідно до Конвенції. При невиконанні рішень суду у зв'язку з нестачею бюджетних коштів державний орган влади не має права посилатися на брак коштів як виправдання неспроможності виконати судове рішення про повернення боргу. За певних обставин затримка з виконання судового рішення може бути виправданою. Але затримка не може бути такою, що спотворює сутність права, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. Не можна посилатися на стверджувані фінансові труднощі, яких зазнає держава, що перешкоджають заявникові отримати належні йому кошти відповідно до рішення суду (Справа «Іммобільяре Саффі» проти Італії», Справа «Войтенко проти України, Справа «Півень проти України»).

Окрім цього, у рішенні Справа «ОСОБА_7 проти України» від 15 жовтня 2009 року Європейський суд з прав людини вказав, що ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. При тривалому невиконанні рішення суду особа несе інфляційні витрати, які підлягають стягненню.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Нормами частини другої статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Зазначена правова позиція виражена в постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісяця надається Держкомстатом і публікується в газеті «Урядовий кур'єр» і на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України. На виконання рекомендацій Верховного Суду України (Лист Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ»), при розрахунку інфляційних збитків потрібно враховувати індекси інфляції за кожний місяць прострочення. При цьому враховується інфляція кожного місяця, незалежно від того був індекс інфляції більше одиниці (інфляція) або менше (дефляція).

Доводи апелянтів про те, що між сторонами існують деліктні, а не договірні зобовязання, що не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК., що Державною казначейською службою України не було допущено невиконання грошового зобовязання за рішення суду апеляційної інстанції від 14.12.2016, оскільки вимоги закону щодо включення зазначеного судового рішення до черги подібних виплат казначейством було здійснено, суперечать наведеним вище нормам закону, і встановленим судом обставинам, тому не можуть бути прийняті колегіє суддів до уваги.

Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідача Державної казначейської служби України, третьої особи прокуратури Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: