РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі судового засідання Кідрон О.М., за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове цивільну справу № 242/1199/18 (провадження № 2/242/767/18) за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: Донецька область, м. Українськ, вул. Б.Хмельницького, 8/36) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: Донецька область, м. Українськ, вул. П. Бігми, 26/10) про поділ кредитних зобовязань та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_5 виклад позиції позивача.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду. Під час перебування у шлюбі ними була придбана квартиру за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Б. Хмельницького (колишня Октябрська), 8/36. Рішенням суду вказана квартира була розподілена по 1/2 частині кожному. Для придбання вказаної квартири він уклав договір про надання споживчого кредиту. За час шлюбу ними було сплачено кредит у розмірі 57 300 грн., а після розірвання шлюбу ним особисто у розмірі 74 875,00 грн. Вважає, що оскільки за відповідачем визнано право власності на 1/2 частку квартири, яка балу придбана за кредитні кошти, то слід розділити сплачені ним кредитні кошти. На підставі цього просить стягнути з відповідача на свою користь 37 437, 50 грн. боргових зобовязань за кредитним договором та розподілити судові витрати у відповідності до норм ЦПК України.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість. Просять відмовити у задоволенні позову.

Інших клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, відомості про вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28 березня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі та визначено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.04.2018 року.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач при зверненні до суду пропустив позовну давність, оскільки шлюб було розірвано рішенням суду 16.03.2015 року, а до суду позивач звернувся тільки 20.03.2018 року та при подачі позову позивач зазначив недостовірні відомості у позовні заяві. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14 травня 2018 року закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті та справу призначено до розгляду на 06 червня 2018 року.

Представником позивача надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що строк позовної давності не було пропущено, оскільки він спливає 17.03.2018 року, а позов було направлено до суду поштою 01.03.2018 року. Обставини особистого життя, які вказані відповідачем у відзиві, є особистим припущення та не заслуховують на увагу. Щодо поділу між подружжям кредитних зобовязань посилається на судову практику Верховного суду України. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 жовтня 2017 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Б. Хмельницького (колишня Октябрська)АДРЕСА_1, загальною площею 66,64 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м.

Відповідно до копії Договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_3 від 03 липня 2013 року (далі Договір), укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 65 400 грн. 00 коп. зі сплатою 12% річних строком на 60 місяців з 03 липня 2013 року по 03 липня 2018 року.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позивач та відповідач його знайомі та в 2013 році він зайняв їм 7 000 доларів США для придбання квартири. Позивач написав розписку. Коли отримав кредит, то йому повернули гроші в повному обсязі.

V. Оцінка суду.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи відповідача та його представника щодо пропуску позивачем позовної давності суд відхиляє, оскільки відповідно до ст. 72 СК України, яка передбачає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, а шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду 03 березня 2015 року, рішення суду набрало законної сили 16.03.2015 року, а до суду позивач звернувся 01.03.2018 року через поштове відділення, тому строк позовної давності не був ним пропущений.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 та Верховним Судом у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц.

У п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

З договору купівлі-продажу квартири від 25 червня 2013 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: Донецька область, м. Українськ, вул. Октябрська, 8/36, за 45 000 грн. та гроші сплачені в день укладення договору до його підписання (п. 2.1).

З договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_3 від 03 липня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав у ПАТ «ОТП Банк» споживчий кредит у розмірі 65 400 грн. 00 коп. та датою надання кредиту позичальнику є дата підписання позичальником даного Договору (п. 1.3.1).

З копії розписки від 22.06.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав у борг грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США, які зобовязався повернути ОСОБА_6 протягом місяця. Також мається розписка ОСОБА_6 від 05.07.2013 року про те, що він отримав від ОСОБА_1 борг у розмірі 7 000 доларів США.

Суд частково приймає доводи представника позивача щодо посилання на постанови ВСУ від 27.04.2016 року № 6-486цс16, № 6-539цс16, оскільки у вказаних постановах касаційна інстанція зробила висновок, що грошові кошти, яки були отримані одним з подружжя за договором позики та були використані для придбання житлового будинку, тому є обовязок для іншого з подружжя для повернення цих коштів, але в даній справі судом було встановлено, що позивачем ОСОБА_1 було отримано позику для придбання житла, тому відповідач зобовязана нести відповідальність з повернення цих коштів, але кредитні гроші було отримано у гривні, а позика повернута в іноземній валюті (долари США), доказів, що саме отримані кредитні кошти було конвертовано у долари США, а потім повернуто позикодавцю, матеріали справи не містять.

Крім того, позивач не скористався своїм правом змінити предмет й підстави позову до початку розгляду судом справи по суті, а підтримав та наполягав на первісних позовних вимогах.

Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, те що позивачем не надано доказів, що отриманий кредит було використано для повернення позики, що використана для купівлі квартири, яка була визнана судами обєктом права спільної сумісної власності подружжя та кожним з подружжя визнано по 1/2 частки власності, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються, зокрема: у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 133, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: Донецька область, м. Українськ, вул. Б.Хмельницького, 8/36) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: Донецька область, м. Українськ, вул. П.Бігми, 26/10) про поділ кредитних зобовязань та стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя