Справа № 355/1659/17 Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/2597/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 40 11.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

у грудні 2017 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що відповідач ОСОБА_3 шляхом звернення 16 жовтня 2017 року до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області з усною заявою про вчинення кримінального правопорушення, яку прийняв оперуповноважений СКП Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ГУНП в Київській області лейтенант поліції Нагорнюк В.М., та склав відповідний протокол прийняття заяви про вчинення правопорушення (або таке що готується) з дотриманням вимог ст.ст.60, 104, 214 КПК України (зареєстровано в ЖЄО № 6994 від 16.10.2017), умисно поширила про неї недостовірну інформацію, яка принижує її честь і гідність.

Просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на її користь 50 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати зі сплати судового збору і витрати на правову допомогу адвоката у справі.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 13 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга за своїм змістом фактично дублює доводи, викладені позивачем у позовній заяві. Крім того, вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства допустив до участі у справі в якості представника відповідача ОСОБА_5, який не являється адвокатом.

Крім того, вважає помилковими висновки суду про те, що повідомлення відповідачем такої інформації ОСОБА_6 не може розглядатись як реалізація конституційного права на звернення до правоохоронних органів, передбаченого ст. 40 Конституції України, оскільки у відповідача не було жодних законних підстав звертатись до правоохоронних органів з такою заявою, а мотивами таких дій є залякування позивача з метою змусити її відмовитись від поділу майна, набутого за час шлюбу з ОСОБА_7, а також приховати самочинне будівництво двоповерхового будинку по АДРЕСА_2

12 червня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_5 Однак, колегія суддів апеляційного суду вказаний відзив не бере до уваги, оскільки ОСОБА_5 як представник відповідача по довіреності, не має права представляти інтереси відповідача у суді апеляційної інстанції, так як відповідно до вимог ст. 131-2 та пп.11 п. 16-1 розділу XV «Перехідних положень» Конституції України, з 01 січня 2018 року представництво іншої особи в судах апеляційної інстанції здійснює виключно адвокат.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності факту поширення недостовірної інформації, оскільки звернення відповідачки ОСОБА_3 заявою до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області, як до державного органу, який в межах своєї компетенції, має можливість розглянути порушені відповідачем питання щодо перевірки законності дій позивача по збиранню, зберігання та використання інформації про особисте життя позивачки та вжити відповідні заходи, здійснені з метою реалізації конституційного права на звернення, а не поширення недостовірної інформації.

Також суд зазначив, що відповідач ОСОБА_3 довела, що дані поширені нею в Протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.10.2017 року та поясненні від 16.10.2017 року, є достовірними, тому звернення відповідача за захистом свого права було правомірним. Позивач, в свою чергу, не довела факту заподіяння їй моральної шкоди відповідачем.

Колегія суддів апеляційного суду вважає висновки суду першої інстанції правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено, що намагаючись захистити своє майнове право, позивач ОСОБА_2 за допомогою свого представника ОСОБА_8, зверталась в органи місцевого самоврядування з відповідними запитами щодо майна відповідача. Крім того, отримавши 28.09.2017 року відповідь Баришівської РДА за № 654 про те, що на будівництво будинку на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 був наданий будівельний паспорт ОСОБА_3, при цьому отримавши копію будівельного паспорту з особистою заявою відповідача, в якій вказані її персональні дані(а.с.37-41), позивач продовжила збір інформації про майно відповідача

10.11.2017 року ОСОБА_2 особисто подала до Селичівської сільської ради адвокатський запит, в якому ставиться питання не тільки щодо власника будинку та господарських споруд за адресою АДРЕСА_1, а й ряд запитань, щодо самого будинку, його площі, будівельних характеристик, отримання дозволів, підключення до інженерних мереж тощо.

Крім того, в особистій розмові з сільським головою ОСОБА_9 позивач цікавилась родиною відповідача, її сином, віком її сина, сімейним станом відповідача. Тобто, намагаючись захистити свої права, позивач отримала інформацію, яку відповідач визначила для себе як конфіденційну, оскільки дана інформація не є загальнодоступною, тому відповідач не бажала її розповсюдження.

При цьому, як пояснила позивач, при зустрічі з відповідачем, вона жодним чином не пояснила мету свого візиту, не пояснила, що намагається знайти майно бувшого чоловіка для подальшого розподілу, а лише в категоричній формі заявила, що будинок побудований її чоловіком.

ОСОБА_3 дізнавшись з телефонної розмови від сільського голови ОСОБА_9, що її майном та родиною цікавиться позивач, 16 жовтня 2017 року звернулась до Баришівського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу ГУНП в Київській області про те, що позивач ОСОБА_2 збирає щодо неї конфіденційну інформацію, вважаючи що таким чином позивач втручається в її особисте життя та загрожує її власності.

У ч. 1 ст. 34 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно із ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 297 ЦК України фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Виходячи з положень норм ст. 277 ЦК України, ст. 12 ЦК України, закріпленої цивільним законодавством презумпції добропорядності особи, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, позивач повинен довести лише факт поширення негативної стосовно нього інформації відповідачем.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Отже, встановивши, що відповідач ОСОБА_3 при подачі заяви до правоохоронного органу, реалізувала надане їй Конституцією України та законами України права на звернення з метою захисту своїх прав, які вона вважала порушеними діями позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що висловлювання у цій заяві не є поширенням недостовірної інформації. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що таке звернення не можна вважати безпідставним.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, є правильним.

Також колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено судам, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує, зокрема, на те, що ОСОБА_3 поширила недостовірну інформацію, яка принижує її честь і гідність, у зв'язку з чим позивачу завдано моральну шкоду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_2 зазначила лише перелік обставин, які, на її думку, свідчать про заподіяння їй моральної шкоди. Однак нею не надано будь-яких доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань вона виходила при визначенні розміру моральної шкоди.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким місцевим судом дана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 13 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови суду складено 16 липня 2018 року.

Головуючий

Судді: