Номер провадження: 22-ц/785/3390/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди, а також за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання правочину удаваним, визнання право власності на квартиру, визнання права на спадщину, стягнення безпідставно отриманих коштів, -

встановив:

ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу ОСОБА_2, та її дітям ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 належить на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 16,4 кв.м, що підтверджується розпорядженням органу приватизації № 199016 від 29.09.2006 р., та виданим Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 29 вересня 2006 року на його підставі Свідоцтвом про право власності на житло № 12- 31370, дублікати яких видані 21.10.2015 на підставі розпорядження Департаменту міського господарства № 111 від 21.10.2015 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006р. та свідоцтва № 12-31370 від 29.09.2006р. про право власності на житло».

Право спільної часткової власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.11.2015 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень 48234188, сформованим та виданим 24.11.2015 Одеським міським управлінням юстиції.

Позивач стверджувала, що вона з дітьми зареєстрована та проживають за іншою адресою. В спірній квартирі ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 1063 від 15.09.2016р., виданою дільницею № 3 КП «ЖКС Пересипський».

Однак позивач дітьми не може реалізувати право власності на квартиру, в тому числі оселитися у ній та здійснити відчуження, оскільки з'ясувалося, що за час проживання у Миколаївській області в належній квартирі оселилася стороння особа, яка фактично розпоряджається належним позивачу нерухомим майном.

Позивач 10.05.2016 року та 09.07.2016 року зверталася до відділів поліції із заявами, в яких просила зафіксувати факт проживання в квартирі невідомих осіб. Факт звернення підтверджується талоном-повідомленням № 002415 від 18.05.2016 року та талоном-повідомленням № 001566 від 04.07.2016 року.

15.09.2016 року позивач отримала копію висновку від 28.05.2016 року, в якому зазначено, що в належній на квартирі біля 5-ти років проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 р.н, яку він орендує у ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 Також в цьому висновку зазначено, що ОСОБА_6 визнала факт проживання сторонніх осіб в квартирі та на підтвердження свого права на спірну квартиру послалася на договір позики, укладений із ОСОБА_7, яка доводилася їй матір'ю, мешкала в цій квартирі та здавала квартирантам. Оскільки борг перейшов їй у спадок, вона вважала, що може розпоряджатися квартирою до виплати їй боргу.

Позивач вважала, що ОСОБА_5, оселяючись квартирі, повинен був з'ясувати обсяг прав відповідача ОСОБА_8 на передачу йому житла для проживання, оскільки відповідно до законодавства тільки власники житла мають право на передачу житла для проживання іншим особам.

Позивач з дітьми, як власники спірної квартири не надавали дозволу відповідачу ОСОБА_5 на проживання в квартирі та не укладали з ним угоди, що надають йому право на проживання в квартирі, а відтак, позивачі вважають, що мають право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні належною квартирою шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, договір позики, який був укладений позивачем ОСОБА_7 09.11.2006 року, не надавав їй право на користування та розпорядження квартирою, а також її спадкоємцям.

Позивачі вважали також необхідним встановлення заборони ОСОБА_6 вчиняти будь-які дії, пов'язані із передачею цієї квартири у користування третім особам для проживання.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_6 всупереч чинному законодавству, без достатніх правових підстав користувалася та розпоряджалася належною квартирою біля п'яти років, то дана підстава є підставою для відшкодування завданої позивачам моральної шкоди, яку вони оцінюють у розмірі у 100 000 (сто тисяч) грн.

На підставі викладеного, позивачі просили:

1. Виселити ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

2. Усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом встановлення заборони ОСОБА_6 вчиняти будь-які дії, пов'язані із передачею цієї квартири у користування третім особам для проживання.

3.Стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень у рівних частках.

4. Стягнути з ОСОБА_5 моральну шкоду у сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень у рівних частках.

Відповідач ОСОБА_6 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, визнання право власності на квартиру, визнання права на спадщину, стягнення безпідставно отриманих коштів.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що мати відповідача - ОСОБА_7, була інвалідом 2-ї групи, та мешкала за адресою: АДРЕСА_3.

У вересні 2006 року, квартира, де вона мешкала зазнала руйнувань (була зруйнована стіна будинку № 36 по вул. Картамишівський) внаслідок будівельних робіт ПБГ «Інтострой» за адресою: вул. Картамишівська, 34, м. Одеса. Усі мешканців зруйнованих квартир були відселені та отримали гроші на купівлю нового житла. ОСОБА_7, отримала гроші на нову квартиру у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.

В листопаді 2006 року ОСОБА_7 знайшла для купівлі квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_4 (надалі - квартира), загальною площею 16,4 м2 за ціною 20 000 (двадцять тисяч) доларів США.

Власниками цієї квартири були: ОСОБА_2 та її малолітні діти - ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

ОСОБА_7 домовилась з ОСОБА_2 про продаж даної квартири, однак замість договору купівлі-продажу квартири, був укладений договір позики від 09 листопада 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, згідно якого остання отримала в борг суму у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Даний договір був укладений, оскільки ОСОБА_2 повинна була отримати дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору купівлі-продажу, а після того сторони повинні були оформити договір в нотаріальному порядку.

ОСОБА_2 після отримання грошей зняла з реєстрації себе та дітей, передала ОСОБА_7 ключі від квартири та документи на право власності, а сама поїхала з міста для купівлі житла у м. Вознесенськ Миколаївський області. З того часу до 2016 року звісток від неї та про неї відповідач та її мати не мали. Крім того, ОСОБА_2 не виконала свої зобов'язання про отримання дозволу з органу опіки та піклування і укладення договору купівлі-продажу.

ОСОБА_7 зареєструвалася за місцем нового проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_4. Як людина, яка вихована радянським ладом, вона вважала прописку достатнім доказом права власності на житло. Крім того, ОСОБА_2, передала ОСОБА_7 оригінали документів на квартиру: розпорядження органу приватизації від 29.09.2006 року № 199016, свідоцтво про право власності на житло від 29.09.2006 року, копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.10.2006 року.

Відповідач також стверджувала, що сусіди ОСОБА_2 були проінформовані про продаж квартири, що можуть підтвердити в судовому засіданні.

Відповідач вважає, що її мати, ОСОБА_7 вступила у фактичне володіння квартирою, та почала опікуватися своєю новою власністю, а саме: оплачувала комунальні послуги; робила поточний ремонт та ін. Крім того, особовий рахунок по опаленню був переоформлений на ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_7 померла.

Відповідач, як єдиний спадкоємець, вступила у фактичне володіння квартирою. Однак, через шість місяців не змогла отримати право власності на квартиру в зв'язку з відсутністю документів на право власності у її матері.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2016 року відповідачу визначено додатковий строк терміном два місяця для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року. Перебіг додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини починається після набрання рішенням суду законної сили. Рішення суду набрало законної сили 30.05.2016 року.

06 липня 2016 року позивач подала заяву до Другої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Відповідач стверджувала, що за життя її матері позивач ОСОБА_2 не з'являлася, квартиру повернути не вимагала, не виконувала обов'язки власника квартири.

Відповідач вважала, що укладений договір позики між позивачем та її матір'ю має всі ознаки удаваного правочину, тобто правочину, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, оскільки насправді був вчинений договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_4.

На підставі викладеного, відповідач просила:

1. Визнати договір позики від 9 листопада 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 удаваним;

2. Визнати, що договір позики від 9 листопада 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 регулює відносини купівлі-продажу;

3. Визнати ОСОБА_7 покупцем, а ОСОБА_2 продавцем 1/3 частини квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 16,4 м2 на суму 6 667 (шість тисяч шістсот шістдесят сім ) доларів США, що дорівнює 180 542,36 гривень (по курсу 27,08).

4. Визнати за ОСОБА_6 право власності (на підставі права на спадщину) на 1/3 частину квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 16,4 м2.

5. Стягнути з ОСОБА_2 безпідставно отриману суму за 2/3 частини, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 16,4 м2в розмірі 13 333 (тринадцять тисяч триста тридцять три) долара США, що дорівнює 361 057,64 гривень (по курсу 27,08) на користь ОСОБА_6.

6. Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5 416 (п'ять тисяч чотириста шістнадцять) гривень на користь ОСОБА_6.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 про виселення, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Виселено ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4, іпн. № НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7) з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого житла. Позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення. Зобов'язано ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн. НОМЕР_2, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8) не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_6 шляхом заборони використовування квартири для власного проживання та вчиняти будь-які дії, пов'язані із передачею квартири у користування третім особам для проживання. Стягнено з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4, іпн. № НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7), ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн. НОМЕР_2, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8) на користь Держави судовий збір у розмірі 640 гривень у рівних частках, тобто 320 гривень з кожного. Зустрічний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним, визнання право власності на квартиру, визнання права на спадщину, стягнення безпідставно отриманих коштів - задоволено частково. Визнано договір позики від 09.11.2006 року, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 101000 гривень, що еквівалентно сумі 20000 доларів США посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пепеляшковою А.О., у реєстрі за №5558, недійсним, як удаваний. Визнано, що фактично, між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 - 09.11.2006 року, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність (продала), а ОСОБА_7 прийняла у власність (придбала) квартиру АДРЕСА_6 за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США. Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність (продала), а ОСОБА_7 прийняла у власність (придбала) квартиру АДРЕСА_6 за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США - нікчемним. Застосувано наслідки нікчемного договору шляхом стягнення з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_3, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9) на користь ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_6, іпн. НОМЕР_2, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8) суму коштів у розмірі 557200 (п'ятсот п'ятдесят сім тисяч двісті) гривень, судовий збір у розмірі 5416 гривень, а всього стягнути суму у розмірі 562772 (п'ятсот шістдесят дві тисячі сімсот сімдесят дві) гривні. Решту зустрічних позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 щодо визнання права власності на квартиру, визнання права на спадщину, стягнення безпідставно отриманих коштів залишено без задоволення у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулась до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, у задоволені зустрічного позову відмовити повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що договір позики (реєстровий №5558), укладений між скаржником та ОСОБА_7 09.11.2006 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О., не є удаваним, був спрямований на настання зазначених у ньому наслідків, а саме на отримання коштів у зазначеній сумі.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 належить на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 16,4 кв.м., на підставі розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006 року, та виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 29 вересня 2006 року свідоцтва про право власності на житло № 12- 31370. Дублікати вищевказаних документів були видані 21.10.2015 року на підставі розпорядження Департаменту міського господарства № 111 від 21.10.2015 року «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006 року та свідоцтва № 12-31370 від 29.09.2006 року про право власності на житло». (а.с. 4-5,8)

Таким чином, на час приватизації квартири АДРЕСА_1, позивач проживала та була зареєстрована з дітьми у вищевказаній квартирі.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що, на теперішній час, ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 року, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_9. (а.с. 140)

Крім того, позивачі також проживали за адресою: АДРЕСА_10 При цьому, за цією адресою позивачі проживали тривалий час, оскільки ще в 2013 року на майно ОСОБА_2 був накладений арешт, що підтверджується витягом з реєстру. (а.с. 136).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до договору позики від 09.11.2006 року, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 101000 гривень, що еквівалентно сумі 20000 доларів США посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Пепеляшковою А.О., у реєстрі за №5558. Згідно п. 3, 4 договору сума боргу еквівалента суму розмірі 20000 доларів США повинна була повернута в строк до 01.01.2017 року. (а.с. 17)

Відповідач ОСОБА_6 стверджує, що вищевказаний договір позики є удаваний, а насправді між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого, ОСОБА_2 передала у власність (продала), а ОСОБА_7 прийняла у власність (придбала) квартиру АДРЕСА_6 за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США.

В свою чергу, представник позивача заперечувала про існування удаваного договору, посилаючись на те, що це була послуга зі сторони ОСОБА_7, яка дружила із ОСОБА_2

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9 судам роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

В постанові ВСУ від 14.11.2012р. №6-133цс12, Верховний суд України встановив, що вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні однієї і тієї самої норми права - ст. 235 ЦК України, Верховний Суд України виходить із такого.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що фактично між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 - 09.11.2006 року, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність (продала), а ОСОБА_7 прийняла у власність (придбала) квартиру АДРЕСА_6 за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США.

Доказом вищевказаних правовідносин є сукупність фактів, які були встановлені судом першої інстанції під час розгляду даної справи.

Так, ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 належала на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 16,4 кв.м., на підставі розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006 року, та виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 29 вересня 2006 року свідоцтва про право власності на житло № 12- 31370.

Необхідно відзначити, що оригінали вищевказаних документів перебувають у відповідача ОСОБА_6, яка їх надавала суду першої інстанції для огляду в судовому засіданні.

Дублікати вищевказаних документів були видані позивачу 21.10.2015 на підставі розпорядження Департаменту міського господарства № 111 від 21.10.2015 «Про видачу дублікатів: розпорядження органу приватизації № 199016 від 29.09.2006р. та свідоцтва № 12-31370 від 29.09.2006р. про право власності на житло».

Відповідач ОСОБА_6, в судовому засіданні у суді першої інстанції стверджувала, що ОСОБА_2 після отримання грошей зняла з реєстрації себе та дітей, передала ОСОБА_7 ключі від квартири та документи на право власності, а сама поїхала з міста для купівлі житла у м. Вознесенськ Миколаївський області.

Вищевказаний факт підтверджується наявністю у відповідача оригіналів правовстановлюючих документів, зняттям з реєстрації відповідача з реєстраційного обліку із спірною квартирою, а також фактичною зміною місця реєстрації та проживання.

Необхідно також зазначити, що з моменту переїзду на нове місце проживання до моменту смерті ОСОБА_7, тобто ІНФОРМАЦІЯ_8 року, жодних заяв до правоохоронних органів щодо незаконності користування її квартирою невідомими особами, або до суду, позивач не подавала, до квартири не з'являлась, а також не здійснювала оплату комунальних послуг, не проводила ремонт в квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 332 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак позивач, як власник майна, починаючи з листопада 2006 року по травень 2016 року, тобто першого звернення до поліції, не здійснювала своїх зобов'язань, які передбачені ч. 1 ст. 332 ЦК України.

Факт продажу квартири позивачем ОСОБА_2 підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, які пояснили, що позивач бажала продати квартиру та дуже раділа, що знайшла покупця. Вони також пояснили, що з листопада 2006 року позивач з дітьми в квартирі не проживала, а також жодного разу квартиру не відвідувала. При цьому, вони знають, що квартиру придбала ОСОБА_7, яка проживала в ній, а також користувалась та утримувала квартиру.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що на час приватизації квартири АДРЕСА_1, позивач проживала та була зареєстрована з дітьми у вищевказаній квартирі.

Однак на теперішній час, ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 року, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_9.

Крім того, відповідачем, як доказ продажу квартири, також надано текст оголошення в газеті «Авізо», в який містилось оголошення про продаж однотипної квартири за 2006р. (а.с. 163-164)

Всі вищевказані обставини, свідчать, що фактично договір позики від 09 листопада 2006 року, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, згідно якого остання отримала в борг суму у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, був укладений з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу.

В той же час, суд першої інстанції вірно вважав, що необхідно визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність (продала), а ОСОБА_7 прийняла у власність (придбала) квартиру АДРЕСА_6 за суму коштів у розмірі сумі 20000 доларів США - нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 по 1/3 частки за кожним належала на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Таким чином, для продажу даної квартири обов'язково необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, однак такого дозволу під фактичного продажу квартири не було отримано.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав, що необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму коштів у розмірі 557200 (п'ятсот п'ятдесят сім тисяч двісті) гривень. При цьому, суд першої інстанції вірно виходив з того, позивач за удаваним договором позики саме отримала суму у розмірі 20000 доларів США. Факт отримання позивачем суми у розмірі 20000 доларів США не заперечував представник позивачів. На підставі викладеного, суд першої інстанції вірно вважав, що стягненню підлягає сума, що еквівалентна сумі у розмірі 20000 доларів США на час ухвалення рішення за курсом НБУ.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги доводи представника позивачів щодо пропуску відповідачем строку позовної давності за її позовними вимогами.

Так, згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Однак таких вимог відповідач у своєму зустрічному позові не заявляла.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (п. 28 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9).

Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_7 померла. (а.с. 59).

Відповідач, як єдиний спадкоємець, вступила у фактичне володіння квартирою. Однак, через шість місяців не змогла отримати право власності на квартиру в зв'язку з відсутністю документів на право власності у її матері. (а.с. 60)

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2016р. відповідачу визначено додатковий строк терміном два місяця для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року. Перебіг додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини починається після набрання рішенням суду законної сили. Рішення суду набрало законної сили 30.05.2016 року. (а.с. 61-62)

06 липня 2016р. позивач подала заяву до Другої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. (а.с. 63)

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В зв'язку із чим, до ОСОБА_6 перейшли всі права від померлої ОСОБА_7 щодо спірної квартири.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 10.05.2016р. та 09.07.2016р. зверталася до відділів поліції із заявами, в яких просила зафіксувати факт проживання в квартирі невідомих осіб. Однак позивач з листопада 2006р. по травень 2016р. до правоохоронних органів щодо незаконності користування її квартирою невідомими особами, або до суду, позивач заяв не подавала, до квартири не з'являлась, а також не здійснювала оплату комунальних послуг, не проводила ремонт в квартирі.

Суд першої інстанції також звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 2 цієї статті також встановлено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Таким чином, фактично, починаючи з листопада 2016р. відповідач мала в судовому порядку вирішувати питання щодо визнання за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давність, оскільки фактично сім'ї відповідача відкрито та безперервно володіла спірним нерухомим майном.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вірно вважав, що строк позовної давності за зустрічними позовним вимогами, почався в травні 2016р., тобто з дати перших звернень ОСОБА_2 до поліції, тобто з того моменту, коли ОСОБА_6 була опитана органами поліції щодо вимог позивача в травні 2016р., а тому відповідне право підлягає захисту в судовому порядку. (а.с. 15)

В той же час, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 щодо визнання права власності на квартиру, визнання права на спадщину, стягнення безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволенню, оскільки 1/3 частина квартири залишається у власності неповнолітнього ОСОБА_3.

Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, який був залучений судом не надав дозволу на відчуження частки квартири, що належить неповнолітньому, а тому визнання право власності на квартиру неможливо.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що вимоги у зустрічному позові про повернення безпідставно отриманих коштів також не підлягають задоволенню, оскільки суд застосовував наслідки нікчемності договору.

Незважаючи на часткове задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції вірно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_5, а також ОСОБА_6 не є власниками квартири АДРЕСА_5, а також власники не погоджують їх проживання та користування квартирою, то необхідно виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого житла, а також зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_6 шляхом заборони використовування квартири для власного проживання та вчиняти будь-які дії, пов'язані із передачею квартири у користування третім особам для проживання.

В той же час, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні підстави, які передбачені ст.ст. 23,1167 ЦК України для стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 моральної шкоди, враховуючи встановлені судом правовідносини, які виникли між сторонами.

Суд першої інстанції також вірно вважав, що необхідно стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Держави судовий збір у розмірі 640 гривень у рівних частках, тобто 320 гривень з кожного, оскільки позивач судом була звільнена від сплати судового збору.

В той же час, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 підлягав стягненню судовий збір у розмірі 5416 гривень.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає те, що за правовою природою та своєю суттю договір, який укладений між скаржником та ОСОБА_7 09.11.2006 року, є договором купівлі-продажу.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи. Жодного належного та допустимого доказу на спростування вказаних вище висновків суду першої інстанції скаржник не надала.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.12.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький