Справа № 703/4646/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Литвин Г.Т.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області про визнання права власності на нежитлове приміщення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі продажу від 10 жовтня 2005 року він придбав у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину комплексу нежитлової будівлі загальною площею 137.1 кв.м, що знаходиться в м. Сміла по вул. Ржевській, 7. Реалізуючи своє право на зайняття підприємницькою діяльністю він вирішив реконструювати належне йому житлове приміщення в станцію технічного обслуговування автомобілів. У встановленому законом порядку він звернувся до Смілянської міської ради про передачу йому в оренду під реконструкцію власних нежитлових будівель у СТО і на підставі договору оренди від 21 червня 2011 року та на підставі рішення сесії Смілянської міської ради від 8 вересня 2009 року йому передана в оренду земельна ділянка загальною площею 0.0838 га з земель промисловості та транспорту. Належне йому нежитлове приміщення було реконструйоване в СТО, яке він використовував для підприємницької діяльності. Оскільки, для більш ефективного використання станції СТО йому були необхідні більші площі він звернувся до проектної організації ПП «ДІЯ» для виготовлення проекту добудови до існуючої СТО. Після виготовлення проекту ним було проведено добудову в результаті якої площа належного йому житлового приміщення збільшилася до 214 кв.м. Після завершення будівництва він звернувся до державної будівельної інспекції про введення в експлуатацію реконструйованого приміщення проте йому було відмовлено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 34, п. 8 ст. 36 ЗУ «Про врегулювання містобудівної діяльності», притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф, який ним було сплачено. Зазначив, що з моменту купівлі комплексу нежитлової будівлі він виконував опоряджувальні роботи за дозволом управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Смілянської міської ради від 6 жовтня 2005 року за №596 та належне йому нежитлове приміщення не потребувало вводу в експлуатацію, а норма, на яку посилається будівельна інспекція була введена в дію лише в 2011 році, а тому застосовувати таку до відносин, які мали місце в 2005 році неможливо. Враховуючи, що добудову до реконструйованого приміщення він проводив за проектом спеціалізованої проектної установи, перед початком будівництва подав відповідну декларацію в будівельну інспекцію про початок виконання будівельних робіт, будівництво проводилося під наглядом інженера технічного стану, крім того, будівництво здійснене на відведеній для цього земельній ділянці, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦК України звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на реконструйовану ним нежитлову будівлю станції технічного обслуговування автомобілів, яка включає в себе приміщення «В-1, б-2, Г» загальною площею 214 кв.м. та тимчасовими спорудами позначеними на технічному плані літерами «Д,Є,Ж», яке знаходиться в м. Сміла Черкаської області по вул. Ржевська, 7/11.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявилася, надіслала до суду клопотання в якому просила розгляд справи проводити без його участі.

Суд вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву ОСОБА_1 такою, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Статтею 57 ЦПК України визначено, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 64 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Як вбачається з договору купівлі продажу від 10 жовтня 2005 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3І та ОСОБА_4 належну їм в рівних частинах нежитлову будівлю по вул. Ржевська, 7 м. Сміла Черкаська область, загальною площею 137,1 кв.м.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вищевказаний комплекс, частина нежитлової будівлі, загальною площею 137,1 кв. м. 18 жовтня 2005 року зареєстровано за ОСОБА_1

Як вбачається з договору оренди землі від 21 червня 2011 року ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди землі з Смілянською міською радою та прийнято в строкове платне користування земельну ділянку, землі автомобільного транспорту та дорожнього господарства по вул. Ржевська, 7/11 в м. Сміла загальною площею 0,0838 га. На земельній ділянці знаходяться обєкти нерухомого майна, а саме, будівля, альтанка, будівля, а також інші обєкти інфраструктури, проїзди, проходи, площадки (а.с. 5).

Відповідно до п. 8 вищевказаного договору, такий укладено строком на 3 роки та діє до 1 листопада 2013 року (а.с. 5).

Згідно додаткової угоди від 26 листопада 2013 року внесено зміни до договору оренди земельної ділянки від 21 червня 2011 року, а саме, в п. 8 договору зазначено, що такий діє до 1 листопада 2023 року (а.с. 8 на звороті).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вищевказана додаткова угода була зареєстрована ОСОБА_1 15 жовтня 2014 року (а.с. 15).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 листопада 2013 року, ОСОБА_1 здійснив державну реєстрацію речового права земельної ділянки площею 0.0838 га по вул. Ржевська, 7/11 в м. Сміла Черкаської області (а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 станом на 19 грудня 2012 року виготовив технічний паспорт на нежитлові будівлі СТО по вул. Ржевська, 7/11 в м. Сміла Черкаської області (а.с. 10-12).

30 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та інженером технічного нагляду ОСОБА_5 укладено договір №45 про здійснення технічного нагляду за виконанням робіт по реконструкції нежитлової будівлі під станцію технічного обслуговування автомобілів в м. Сміла Черкаської області по вул. Ржевська, 7/11. Цього ж дня, було видано наказ №45 про призначення посадової особи, яка відповідає за проведення технічного нагляду та призначено відповідальною особою ОСОБА_5 (а.с. 24-26).

20 вересня 2016 року ОСОБА_1 подано до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області декларацію про початок виконання будівельних робіт, а саме, реконструкція нежитлової будівлі під станцію технічного обслуговування автомобілів в м. Сміла Черкаської області по вул. Ржевська, 7/11. Вищевказана декларація зареєстрована в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області 22 вересня 2016 року №ЧК32 (а.с. 16).

Стаття 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року визначає, зокрема, порядок та підстави для внесення змін до декларації про початок виконання будівельних робіт, а також порядок і підстави для її скасування.

Відповідно до ч.1 ст. 41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п.1 п.7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №533, позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно п.7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №533, підставами для проведення позапланової перевірки є необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність обєкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 4 жовтня 2016 року головними інспекторами будівельного нагляду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у присутності ОСОБА_1 проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_1 по реконструкції нежитлової будівлі під станцію технічного обслуговування автомобілів в м. Сміла по вул. Ржевська, 7/11. За результатами перевірки достовірності даних поданих в декларації про початок виконання будівельних робіт від 20 вересня 2016 року №ЧК 32 було встановлено порушення п. 2 ч. 1 ст. 34, п.8. ст. 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 5, 11 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, п. 1.6 ДБН А(3.1-5-2009 організація будівельного виробництва, п. 1.2 ДБН А 3.1-5-96) абз. 4 ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про основи містобудування». Цього ж дня було складено протокол про адміністративне правопорушення №202 стосовно ОСОБА_1 в якому відображено результати проведеної позапланової перевірки (а.с. 20).

Відповідно до п.п.3 п.11 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №533, посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час проведення перевірки мають право у разі виявлення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, містобудівних умов та обмежень, затвердженого проекту або будівельного паспорта забудови земельної ділянки видавати обовязкові для виконання приписи щодо: усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил; зупинення підготовчих та будівельних робіт.

Як вбачається з листа начальника управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області від 5 жовтня 2016 року № 1023-3-1.12/449 декларацію про початок виконання будівельних робіт від 20 вересня 2016 року №ЧК 32 скасовано (а.с. 27).

Постановою головного інспектора будівельного нагляду Управління Державної архітектурно будівельної інспекції у Черкаській області ОСОБА_6 №160 від 10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.8 ст.96 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8670 гривень, за те що під час перевірки достовірності даних зазначених в декларації про початок виконання будівельних робіт від 20 вересня 2016 року № ЧК32 було встановлено, що дана частина нежитлової будівлі (СТО автомобілів) реконструйована в 2005 році, зі слів ОСОБА_1, та експлуатується. Також було встановлено, що в поданій декларації у техніко-економічних показниках вказана площа приміщень «до» та «після» реконструкції 214,0 кв.м. та що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не вимагаються згідно з п.25 наказу Мінрегіонбуду від 7 липня 2011 року №109, але в договорі купівлі - продажу наявне право власності на загальну площу приміщень 137,1 кв. м., про що було зазначено в приписі №183 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 4 жовтня 2016 року (а.с. 22).

Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, дії ОСОБА_1 кваліфікуються за ч.8 ст.96 КУпАП, адміністративна відповідальність за якою настає за експлуатацію обєктів, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність обєкта до експлуатації, вчинені щодо обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта.

Як вбачається з квитанції від 19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 сплатив штраф по постанові №160 від 10 жовтня 2016 року в сумі 8670 гривень (а.с. 23).

Відповідно до пункту 14 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, згідно з яким у разі виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 ст. 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно - ч. 3 ст. 376 ЦК України; за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб - ч. 5 ст. 376 ЦК України.

Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28 січня 2013 року зазначив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Як вбачається з позовної заяви позивач наголошує на тому, що він став власником новоствореного майна відповідно до ст. 331 ЦК України, оскільки завершив будівництво, проте, доказів, на підтвердження зазначеного та введення закінченого будівництвом обєкта в експлуатацію матеріали справи не містять.

Так, правові засади виникнення права власності на обєкти нерухомості, що є обєктами незавершеного будівництва, визначені ст.331 ЦК.

Однак ст.331 ЦК визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме ст.376 ЦК України.

Відповідно до чч.2 та 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 2 ст. 5 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельної ділянки у такому порядку, а саме, отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Відповідно до п. 12 постанови Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 експлуатація об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Пунктом 49 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868 встановлено, що для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об'єкт нерухомого майна (в тому числі в результаті переведення об'єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий або навпаки) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

- документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об'єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані);

- документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта;

- технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна;

- письмову згоду співвласників багатоквартирного будинку (в разі добудови аттикових і мансардних поверхів та приєднання місць загального користування).

Зі змісту вказаних норм права вбачається, що прийняття нерухомого майна в експлуатацію після його реконструкції, в тому числі в результаті переведення об'єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий, є обов'язковим.

Однак, в порушення вищевказаних норм позивач відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868, не звертався про реєстрацію свого права власності на реконструйовану нежитлову будівлю так само, як і не звертався із заявою до уповноваженого органу, яким є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, про прийняття належної йому самовільно реконструйованої нежитлової будівлі до експлуатації.

Крім того, твердження позивача про те, що він виконував опоряджувальні роботи за дозволом Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Смілянської міської ради від 6 жовтня 2005 року за №596 де зазначено, що частина будівлі колишньої їдальні АТП 17161 по вул. Ржевська, 7 передана під підприємство автотранспортних вантажних перевезень, в якому реконструкція не проводилася, а були тільки виконані опоряджувальні роботи, тому обєкт не потребує ввода в експлуатацію, суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки згідно договору купівлі продажу позивач придбав комплекс нежитлових будівель по вул. Ржевська, 7 в м. Сміла та будь-яких даних, що це будівлі колишньої їдальні АТП 17161 матеріали справи не містять.

Окрім того, ОСОБА_1 не оскаржував акт перевірки від 4 жовтня 2016 року, припис №183 про усунення порушень від 4 жовтня 2016 року та протокол про адміністративне правопорушення №202 від 4 жовтня 2016 року, а також рішення про скасування Декларації про початок виконання будівельних робіт та сплативши штраф за виявлені недоліки по реконструкції повністю погодився з ними.

Враховуючи, вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем належним чином не обґрунтовані заявлені позовні вимоги, відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 57, 60, 212, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 331, 376 ЦК України, ст. 96 КУпАП, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, ЗУ Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №533, ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868, Порядком виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», узагальненням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28 січня 2013 року ,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області про визнання права власності на нежитлове приміщення відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом 30 днів з дня його проголошення, особами, які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом 30 днів з дня його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Позивач: ОСОБА_1, житель ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: Смілянська міська рада, вул. Незалежності, 37 м. Сміла Черкаська область.

Повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2018 року.

Головуючий О.П.Опалинська