Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 361/5988/2016-ц

провадження № 61-16861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_5, на постанову апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Мережко М. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С. від 19 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом спільного сумісного майна подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що на початку 2010 року він почав проживати з відповідачкою в орендованій квартирі в м. Бровари, вести спільне господарство та спільний бюджет, проте офіційно шлюб вони не зареєстрували. Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син - ОСОБА_8.

Позивач зазначав, що проживаючи однією сім'єю та маючи спільний бюджет, ним було придбано майно у вигляді необхідної побутової техніки, посуду та інших речей, які перелічені ним у позовній заяві, всього на загальну суму 38 923 грн 77 коп. Крім того його рідна сестра ОСОБА_9 03 грудня 2013 року позичила йому грошові кошти в сумі 95 000 грн, що на день написання боргової розписки було еквівалентно 11 600 дол. США, які він повернув їй у серпні 2016 року, а 15 грудня 2013 року його друг ОСОБА_10 позичив йому грошові кошти в сумі 85 000 грн, що на день написання боргової розписки було еквівалентно 10 365 дол. США, з яких він повернув лише 6 365 дол. США. Як зазначає позивач, 21 грудня 2013 року вони разом із відповідачем на позичені кошти а також власні заощадження придбали окрему двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, проте в договорі купівлі-продажу квартири покупцем виступила відповідач. Після купівлі вищевказаної квартири, до якої вони переїхали з їхнім спільним сином та проживали разом до літа 2016 року, вони перевезли всю побутову техніку, яку придбав позивач і обладнали нею придбану квартиру.

Посилаючись на те, що побутова техніка та спірна квартира придбані під час його фактичного проживання з відповідачем однією сім'єю, ОСОБА_4 просив суд визнати факт його проживання з ОСОБА_11 однією сім'єю без укладення шлюбу починаючи з початку лютого 2010 року по червень 2016 року, визнати об'єктом поділу між ними, як спільно нажитого майна, всі зазначені в позові побутові прибори, а також квартиру АДРЕСА_2. Розподілити спільне нажите майно між ними наступним чином: визнати за ним в порядку поділу спільно нажитого майна право власності на 1/3 частину спірної квартири та стягнути з відповідача на його користь половину витрачених на придбання побутової техніки грошових коштів в сумі 19 461 грн 88 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період вагітності відповідача з березня по листопад 2010 року, від спільного проживання мають неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте після народження дитини відповідач ОСОБА_6 разом з дитиною проживала у своєї матері в смт. Калита, і позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут та вели спільне господарство; оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_6 21 грудня 2013 року. Вона є об'єктом її особистої власності.

Постановою апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_11 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період із 01 лютого 2010 року по 08 жовтня 2013 року. Визнано об'єктом спільного сумісного майна подружжя наступне майно: мікрохвильову піч «Microwave Samsung» GE 81ZR вартістю 909 грн 09 коп.; пральну машину «ВЕКО» WMD 25085Т вартістю 2492 грн 49 коп.; фен «PHILIPS» HP 8180 вартістю 319 грн; пилосос «Samsung» VCC4023 S3K вартістю 765 грн; поварський набір «Rondell» RD-176 Weser 7пр. вартістю 599 грн; телевізор LCD «LG» 32CS560 вартістю 2 888 грн; епілятор «PHILIPS» НР-6402 вартістю 339 грн; холодильник «ATLANT» XM 6025-100- вартістю 4999 грн 92 коп.; набір ножів «VINZER» 89124 - 8 211 100 000 вартістю 724 грн 92 коп.; чист.набір «Favorit» F 140005 для LCD|TFT моніторів вартістю 57 грн 50 коп.; чохол «Belkin Verve 7» вартістю 208 грн 25 коп.; планшет «LENOVO» А2107 16GB - НОМЕР_1 вартістю 1290 грн 83 коп.; ЕПО Антивірус Касперського «Mobile Security» вартістю 83 грн 25 коп., всього на загальну суму 15 685 грн 25 коп. Розподілено спільне сумісне рухоме майно подружжя, виділивши ОСОБА_11 перелічене вище майно на загальну суму 15 685 грн 25 коп., та стягнувши з неї на користь ОСОБА_4 компенсацію за 1/2 частини вартості цього майна в сумі 7 842 грн 62 коп. В іншій частині позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сторони познайомились на початку лютого 2010 року і у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син - ОСОБА_8, а починаючи з лютого по жовтень 2013 року вони, проживаючи в орендованій квартирі, придбавали спільне майно, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а відтак фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу із 01 лютого 2010 року по 08 жовтня 2013 року, а тому майно, яке було придбано ними за цей час є спільним сумісним майно відповідно до вимог статті 74 Сімейного кодексу України, та підлягає поділу між сторонами. Враховуючи, що на час розгляду справи в наявності була лише частина майна, яка знаходилась у відповідача, суд дійшов висновку про можливість залишити вказане майно на загальну суму 15 685 грн 25 коп. відповідачу, стягнувши з неї грошову компенсацію за 1/2 частину майна на користь ОСОБА_4 в розмірі 7 842 грн 62 коп.

При цьому враховуючи, що ОСОБА_4 не надав суду належних і допустимих доказів щодо проживання із ОСОБА_6 після жовтня 2013 року, а також доказів, що квартира була придбана за спільні кошти, суд дійшов висновку, що вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю після 08 жовтня 2013 року, а також визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними і задоволенню не підлягають.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2010 року по вересень 2016 року, визнання квартири об'єктом поділу та поділу спільно нажитого майна у вигляді спірної квартири, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій не з'ясував всіх фактичних обставин справи; належним чином не дослідив обставини походження грошових коштів на придбання спірної квартири, не визначив ступінь участі позивача та відповідача своєю працею та коштами в придбанні спірної квартири, та не врахував, що показами свідків та матеріалами справи підтверджувався факт проживання сторін однією сім'єю саме по вересень 2016 року.

Судові рішення в частині розподілу предметів побуту та домашнього вжитку до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

У травні 2018 року ОСОБА_6 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки місцевим судом повно та всебічно розглянута справа та надана відповідна оцінка зібраним у справі доказам.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що 13 жовтня 2009 року було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_12, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_8, у свідоцтві про народження якого батьками зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_11 18 жовтня 2016 року ОСОБА_11 зареєструвала шлюб із ОСОБА_13 та змінила прізвище на «ОСОБА_6»

03 грудня 2013 року ОСОБА_9 позичила ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 95 000 грн, що на день написання боргової розписки було еквівалентно 11 600 дол. США, які були повернуті позивачем у серпні 2016 року, що підтверджується зворотнім написом на борговій розписці, а 15 грудня 2013 року ОСОБА_10 позичив ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 85 000 грн, що на день написання боргової розписки було еквівалентно 10 365 дол. США, з яких позивачем повернуто 6 365 дол. США, що підтверджується зворотнім написом громадянина ОСОБА_10 на борговій розписці.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л. Л., зареєстрованого в реєстрі за №3-5546, відповідач ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1

Згідно акту про фактичне проживання від 11 листопада 2016 року, складеного депутатом Калитянської селищної ради об'єднаної територіальної громади Броварського району Київської області КуликВ. С. в присутності сусідів, відповідач ОСОБА_6 з грудня 2010 року по 21 грудня 2013 року проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4, разом з сином ОСОБА_16, 2010 року народження, та матір'ю ОСОБА_17

Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині поділу квартири, апеляційний суд правильно застосував норми статей 3, 74 СК України та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт проживання з відповідачем у період після жовтня 2013 року у фактичних шлюбних відносинах з веденням спільного господарства, побуту і бюджету, тобто однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою, а також придбання квартири за спільні кошти, і розписки про позику грошей не є переконливим доказом на підтвердження факту саме придбання квартири в період сумісного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року в частині відмови в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2010 року по вересень 2016 року, визнання квартири АДРЕСА_3 та її поділ - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило