АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/232/18 Номер провадження 22-ц/786/1489/18Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Абрамова П.С., Панченка О.О.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальність (далі ТОВ) «Баришівська зернова компанія» у якому просив: визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки від 06 червня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Баришевського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та зареєстрованим в реєстрі № 996, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Баришівська зернова компанія»; стягнути з відповідача понесені судові витрати у сумі 1500 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку він є власником земельної ділянки загальною площею 3,2465 га, розташованої на території Войнихівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

06 червня 2013 року він уклав з ТОВ «Баришівська зернова компанія» договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 49 років.

На думку позивача під час укладення вказаного договору було істотно порушено вимоги законодавства щодо визначення мінімальної орендної плати за користування земельною ділянкою, зокрема, згідно указу Президента України №725/2008 від 19 серпня 2008 року передбачена орендна плата в розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. На момент укладення договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становила 103219,08 грн. і за підрахунками позивача орендна плата мала складати не менше 3096,57 грн. на рік, або 151732,05 грн. за 49 років користування земельною ділянкою. Натомість, відповідно до п.11 договору передбачена орендна плата за весь період дії договору в розмірі 23530 грн.

Крім того, позивач вказує на те, що в договорі відсутні такі істотні умови, як орендна плата із зазначенням індексації, порядку її перегляду та відповідальності за її несплату.

У досудовому порядку врегулювати спірне питання відповідач відмовився.

На думку позивача, вищевказаний правочин має бути визнаний недійсним, оскільки його зміст суперечить акту цивільного законодавства - згаданому указу Президента.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що підстави для визнання недійсним договору відсутні.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, який у апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивує порушенням судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, вказує на порядок виклику відповідача в судове засідання та не погоджується із незастосування до даних правовідносин Указу Президента України.

У відзив на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат ОСОБА_4 зазначив, що вважає рішення законним, а апеляційну скаргу надуманою та такою, що не ґрунтується на нормах права. Просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Сторони та їх представники у судове засідання не зявилися, до суду надійшли заяви представників сторін, у яких останні просять розглядати справу без їх участі.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 06 червня 2013 року позивач та ТОВ «Баришівська зернова компанія» уклали договір оренди земельної ділянки. Згідно вказаного договору позивач передав в оренду товариству належну йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №344438, загальною площею 3,3753 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір укладено на строк 49 років.

Пунктом 11 вказаного договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем одноразово за весь період дії договору на протязі трьох днів з моменту державної реєстрації речового права (оренди) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у повному обсязі, що становить 23530 грн., з якої підлягає утриманню до бюджету сума податку з доходів фізичних осіб. Пунктом 40 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та умов цього договору. (а.с.8-10)

Укладений договір оренди посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №996.

В день укладення договору оренди також складено акт приймання-передачі земельної ділянки від орендодавця орендарю.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в укладеному договорі оренди визначено розмір орендної плати та відповідальність за невиконання або неналежне виконання договору.

Згідно указу Президент України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» №92/2002 від 02 лютого 2002 року (з наступними змінами) плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) не може бути менше: до 01 вересня 2008 року - 1,5% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та з 01 вересня 2008 року - 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю).

Поступове збільшення цієї плати повинно відбуватися залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Водночас, Указ Президента України від 19 серпня 2008 року № 725 щодо визначення орендної плати в розмірі 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю), має рекомендаційний характер.

Невідповідність умови договору щодо розміру орендної плати вказаному положенню указу Президента не є підставою для визнання договору оренди недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому слід встановити, чи дійсно порушуються права позивача у звязку з відсутністю в договорі оренди умов щодо індексації орендної плати, порядку її перегляду, їх істотності, а також слід зясувати в чому саме полягає порушення законних прав позивача.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторонами досягнуто домовленості щодо розміру та порядку внесення орендної плати. Відповідач протягом чотирьох років користувався земельною ділянкою, сплатив обумовлену орендну плату, й доказів того, що ОСОБА_2 не погоджувався з цими умовами оренди та з розміром сплачуваної орендної плати, суду не надано.

За таких обставин, відсутність в договорі умов щодо індексації орендної плати та порядку її перегляду не є достатньою підставою для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

При цьому, суд першої інстанції вірно врахував правову позицію Верховного Суду України, сформовану по справі №710/2296/14-ц, згідно якої якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається як на підставу скасування рішення суду порушення норм процесуального права, а саме: вказує, які положення є обовязковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, та наводить положення ст. 74 ЦПК України. Однак, не зазначає які саме порушення норм процесуального права було допущено у звязку із наведеними нормами судом першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що справа була призначена за клопотанням позивача у спрощеному порядку без виклику сторін.

При цьому, аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до переконання, що суд вірно призначив справу у спрощеному провадженні без виклику сторін тому, що справа відноситься до малозначних (ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму), а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагали проведення судового засідання з повідомленням сторін ( ст. 279 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Указ Президент України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» №92/2002 від 02 лютого 2002 року (з наступними змінами) не ставить під сумнів правильність рішення суду першої інстанції, оскільки суд прийшов до правильного висновку, що вказаний указ носить рекомендаційний характер, а відносини між сторонами договору оренди є цивільно-правовими.

Вищевказаний висновок суду першої інстанції узгоджується із постановою Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року справа № 3-130 гс 16.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняЛубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 12 липня 2018 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.О. Панченко

ОСОБА_5