Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 553/1072/17

провадження № 61-27787св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку за набувальною давністю.

Позовна заява обґрунтована тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 р. його матері ОСОБА_6, яка була власником житлового будинку по АДРЕСА_1, її сини (ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.) та він успадкували зазначений будинок відповідно по 1/4 частині кожен.

Після смерті братів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ним було викуплено їх частки у спадкоємців. Після смерті брата ОСОБА_7 належна останньому 1/4 частина будинку не була успадкована спадкоємцями, а тому він користується будинком в цілому, у тому числі і 1/4 частиною ОСОБА_7

Позивач просив на підставі положень статті 344 ЦК України визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/4 частину будинку по АДРЕСА_1, яка належала його брату ОСОБА_7

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 травня 2017 року в складі судді Крючко Н. І. позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 77,8 кв.м, житловою площею 33,1 кв.м., що розташовані у АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 1996 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач більше 10 років вільно, відкрито; безперервно володіє 1/4 частиною житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1, то його вимоги є законними і обґрунтованими.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 травня 2017 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку за набувальною давністю.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ні в позовній заяві, ні в ході розгляду справи позивачем не ставилось питання про залучення до участі в справі як відповідача спадкоємця ОСОБА_5 Натомість, ОСОБА_4 в своїй позовній заяві зазначив іншого відповідача - територіальну громаду м. Полтави в особі Полтавської міської ради.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій просив оскаржене рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 не довела, що має право на 1/4 частини житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1, оскільки надала свідоцтво про право на спадщину від 03 жовтня 2001 рокупро спадкування за ОСОБА_7 будинку у АДРЕСА_2. Тому апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 серпні 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 надіслала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Вказує, що на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Оскільки ОСОБА_4 не заявив позов до ОСОБА_5, то апеляційний суд правильно відмовив в позові.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 11 грудня 1996 року спадкоємцями ОСОБА_6 були сини: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, які в рівних частинах успадкували належний спадкодавцю житловий будинок по АДРЕСА_1.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 31 травня 2013 року та 14 березня 2016 року позивач ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як спадкоємців ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно по 1/4 частині вказаного житлового будинку з часткою надвірних будівель, на підставі чого став власником 3/4 частин будинку.

Апеляційний суд встановив, що позивач ОСОБА_4 будучи рідним братом померлого ОСОБА_7 знав, що йому належить спірна частина будинку, а після смерті брата ІНФОРМАЦІЯ_2 року знав його спадкоємця - сина ОСОБА_12, який прийняв спадщину та проживав зі своєю дружиною ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_2, розташованому на одній земельній ділянці зі спадковим будинком АДРЕСА_1.

Після смерті сина спадкодавця ОСОБА_7 - ОСОБА_12 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_5, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 жовтня 2001 року.

Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) якщо спір не врегульовано суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Тлумачення статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Втім судом першої інстанції, в порушення статей 33, 130 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки. Тому апеляційний суд зробив обгрунтований висновок про відмову в задовленні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель