Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа №718/2542/16-ц

провадження №61-8163св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах захисту дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2017 року у частині відмови у задоволенні первісного позову у складі колегії суддів: Владичана А. І., Перепелюк І. Б., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області, про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди матері.

Позов мотивовано тим, що від спільного життя з відповідачем у сторін є двоє дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які народились та проживали в Королівстві Іспанія. У 2011 року ОСОБА_5 без його згоди вивезла дітей до України, де вони і проживають до теперішнього часу. ОСОБА_4 позбавлений можливості бачитись з дітьми, оскільки працює в Іспанії та не має змоги покидати межі країни. Зазначає, що надсилав відповідачу офіційний лист з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, однак остання відмовила йому, вказуючи, що не заперечує проти побачень батька з дітьми на території України. Вважає дану відмову такою, що порушує його права як батька, а тому, уточнивши позовні вимоги, просив встановити порядок його участі у вихованні дітей та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей до Королівства Іспанія протягом усього літнього періоду та одного місяця взимку без присутності матері.

ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав щодо малолітніх дітей.

Зустрічний позов мотивовано тим, що протягом останніх п'яти років батько тільки декілька разів спілкувався з дітьми за допомогою скайп-зв`язку, не цікавився їх розвитком та станом, не надавав допомоги на їх утримання та особисто дітей не навідував.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено порядок участі ОСОБА_4 у вихованні неповнолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_6, який передбачає спілкування на вимогу батька за допомогою скайп-зв'язку та телефонного зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Ухвалено забезпечити ефективне здійснення прав доступу ОСОБА_4 до участі у вихованні дітей шляхом надання йому побачень у період з 25 грудня 2017 року до 25 січня 2018 року та з 01 до 30 червня 2018 року за місцем їх проживання.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду у частині незадоволених вимог за первісним позовом скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

У лютому 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

20 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

22 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не застосовано Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, статтю 16 Закону України «Про охорону дитинства», статтю 162 СК України. Визначені судами способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми є недостатніми для задоволення найкращих інтересів малолітніх дітей. Вирішуючи таку категорію справ суди повинні визначити такі способи участі батьків у вихованні своїх дітей, які максимально дозволяють обом батькам в рівній мірі виконувати свої права та обов'язки щодо виховання та спілкування із дітьми. Права одного з батьків на спілкування із дітьми можуть бути обмежені тільки інтересами дітей та правами іншого з батьків. Суди безпідставно обмежили участь батька у вихованні дітей, надавши лише два побачення із дітьми за місцем їх проживання в Україні. У зв'язку із незаконним переміщенням дітей з Іспанії в Україну діти позбавлені спілкування з батьком, а він, у свою чергу, не має можливості брати участь у їх вихованні. Суди не взяли до уваги те, що батько проживає далеко від дітей і його можливість спілкуватись з дітьми повністю залежить від волі матері, яка перешкоджає цьому, налаштовує дітей проти батька. ОСОБА_4 працює, має самостійний дохід та постійне місце проживання, створено належні умови для відпочинку і оздоровлення малолітніх дітей, стосовно нього немає даних про зловживання спиртними напоями, вживання наркотичних засобів, а також доказів того, що своєю поведінкою він може зашкодити здоров'ю та розвитку дітей. Отже, підстав для обмеження у побаченнях дітей з батьком немає. Суди не надали оцінки, в яких умовах проживають діти і що для них є важливим та необхідним як особисте спілкування з батьком, так і спілкування за допомогою скайп-зв'язку. Суд апеляційної інстанції не обґрунтував, чому обмежено час спілкування батька з дітьми протягом літнього періоду 2018 року лише одним місяцем - з 1 до 30 червня 2018 року, враховуючи, що позивач просив з 01 червня до 30 серпня 2018 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_4без задоволення, а судове рішення - без змін з огляду на таке.

Суд установив, що батьками малолітніх ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживали разом в Королівстві Іспанія з 2007 року до 2011 року, що підтверджується копією свідоцтв про народження дітей, виданих відділом реєстрації актів цивільного стану громадян ОСОБА_9, Королівство Іспанія (а.с. 11, 12).

Рішенням кримінального суду номер два м. Сарагоса від 26 травня 2011 року № 201/2011 ОСОБА_4 покарано за нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 та призначено покарання у виді громадських робіт. Заборонено ОСОБА_3 протягом одного року шести місяців наближатися ближче ніж на 200 метрів до ОСОБА_5 Крім того, суд у справах насилля № 2 м. Сарагоса вжив тимчасових заходів щодо захисту ОСОБА_5, її з дітьми розміщено в Центрі невідкладної допомоги жінкам - жертвам насилля та визначено батьку графік зустрічей з дітьми під наглядом працівників Центру (а. с. 47 - 49).

Встановлено, що в 2011 році ОСОБА_5 без згоди батька вивезла з території Королівства Іспанія їх малолітніх дітей. ОСОБА_5 разом із дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_6 зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1 Кіцманського району Чернівецької області, що вбачається з довідки Виконавчого комітету Шипинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 13 січня 2017 року № 74 (а. с. 37).

Листом від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_5 відмовила представнику ОСОБА_4 у наданні дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон, однак вказала, що не заперечує проти зустрічі батька з дітьми на території України в присутності матері (а. с. 18).

3 жовтня 2017 року орган опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації надав висновок про способи участі батька у вихованні дітей: необмежене спілкування в телефонному режимі та по скайпу; спілкування дітей з батьком у господарстві ОСОБА_5 у с. Шипинці та обов'язково у її присутності.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частиною першою статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце і час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно з частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За змістом частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно з частиною четвертою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною у присутності іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки між сторонами існують непорозуміння щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, під час розгляду справи не встановлено негативного впливу батька на дітей, батько бажає брати участь у їх вихованні, спілкуватися з ними, мати спільні інтереси, то необхідно забезпечити ефективне здійснення прав доступу позивача до дітей шляхом надання йому побачень за місцем їх проживання.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні первісних позовних вимог про тимчасовий виїзд дітей за кордон до Королівства Іспанії, оскільки позивач притягувався до відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, протягом останніх років не мав змоги брати участь у вихованні дітей, не надавав допомоги на їх утримання, а також урахував ту обставину, що малолітні діти не володіють іспанською мовою та не можуть вільно спілкуватись з батьком. Окрім того, виходячи з положень частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду муже бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи суд касаційної інстанції не може надавати оцінку чи переоцінку доказам у справі.

Посилання у касаційній скарзі на незастосування Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року не заслуговують на увагу, оскільки її положення не поширюються на спірні правовідносини, предметом спору яких є визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди матері.

Рішення у вказаній справі ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик

Сарагоси