Справа № 156/438/18 Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/802/369/18 Категорія: 27 Доповідач: Грушицький А. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час користування чужими коштами за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за час користування чужими коштами.

Позов обґрунтовано тим, що ухвалою Іваничівського районного суду від 21 грудня 2011 року в справі № 2-574/11/0303 між сторонами було затверджено мирову угоду, згідно якої ОСОБА_2 зобов'язався в строк до 1 червня 2012 року сплатити ОСОБА_1 52100 грн компенсації від вартості майна подружжя.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 своїх зобов'язань щодо сплати грошових коштів не виконав, просила суд на підставі ст. 625 ЦК України, стягнути з ОСОБА_2 на її користь 26 482,95 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2076 грн за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження в даній справі.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року дану справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, як малозначну (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 зазначає, що рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2018 року є законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення і на них не поширюється положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Однак такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального права.

Судом встановлено, що ухвалою Іваничівського районного суду від 21 грудня 2011 року в справі № 2-574/11/0303 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було затверджено мирову угоду, згідно якої ОСОБА_2 зобов'язався в строк до 1 червня 2012 року сплатити ОСОБА_1 52100 грн компенсації від погодженої ними вартості майна (а.с. 10-11).

27 грудня 2011 року на виконання вказаного рішення Іваничівським районним судом Волинської області було видано виконавчий лист.

З довідки Іваничівського РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області № 3153 від 23 березня 2018 року вбачається, що за вищевказаним виконавчим листом із ОСОБА_2 всього стягнуто 41030,51 грн. Заборгованість становить 11069,49 грн (а.с. 9).

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, положень ЦПК України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року (зі змінами та доповненнями), передбачено не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так, право на судовий захист, яке гарантується статтею 6 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов'язкове судове рішення залишалось невиконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України, тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що є всі підстави для застосування до спірних правовідносин норми частини другої ст. 625 ЦК України.

Враховуючи подану представником відповідача ОСОБА_4 в суді першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 30) з відповідача у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання слід стягнути в користь позивача суму інфляційних втрат у розмірі 4019,24 грн та суму трьох процентів річних у розмірі 1065 грн в межах строку позовної давності за період з 1 червня 2015 року по 1 травня 2018 року.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, рішення у справі - скасуванню відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 4019,24 грн та трьох процентів річних у розмірі 1065 грн.

Згідно із ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь держави з урахуванням того, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, а її позов задоволено на 17,8%, слід стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі /(704,80+1057,20)х17,8%/ 313,64 грн.

Керуючись ст. ст. 367-369, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час користування чужими коштами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) інфляційні втрати у розмірі 4019 (чотири тисячі дев'ятнадцять) грн 24 коп. та три проценти річних у розмірі 1065 (одна тисяча шістдесят п'ять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 313 (триста тринадцять) грн 64 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до Цивільного процесуального кодексу України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий

Судді