Справа № 132/3002/17
Провадження № 22-ц/772/1914/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 рокуСправа № 132/3002/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участі секретаря судового засідання Сніжко О.А., скаржниці, позивачки ОСОБА_3, її представника адвоката ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5, її представника адвоката ОСОБА_6, розглянувши у порядку спроще-ного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення

невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки роз-

рахунку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Кали-нівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2018 року, ухвалене у м. Калинівці Вінницької області за головування судді Павленка І.В., повний текст якого складений 19 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2017 року ОСОБА_7 звернулася у Калинівський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_5 про стягнення невиплаченої заро-бітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. З урахуванням збільшення позовні вимоги мотивовані тим, що з 21 лис-топада 2016 року відповідно до укладеного трудового договору позивачка пра-цювала продавцем продуктового магазину у ФОП ОСОБА_5 Даним договором був визначений режим роботи та розмір заробітної плати ОСОБА_7, що від-повідав розміру мінімальної заробітної плати, визначеному законами України про державний бюджет на відповідний рік. 12 березня 2017 року при проведен-ні ревізії у магазині виявлена недостача, у зв'язку із чим ОСОБА_7 повідоми-ла відповідачку про бажання розірвати трудовий договір; з цього часу вона на роботу не виходила. На прохання розірвати трудовий договір, повернути трудо-ву книжку, здійснити розрахунок по заробітній платі відповідачка не відреагу-вала, обґрунтовуючи це недостачами, виявленими під час роботи позивачки. Згідно довідки Пенсійного фонду України щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу 16 червня 2017 року трудовий договір між сторонами у справі був розірваний. За період роботи у ОСОБА_5 з 22 листопада 2016 року по 12 березня 2017 року заробітна плата позивачці не виплачувалася, розмір за-боргованості становить 7662,17 гривні. При звільненні виплата усіх належних позивачці сум проведена не була, не здійснений розрахунок заборгованості й на момент збільшення позовних вимог. За таких обставин ОСОБА_7 просила суд стягнути на свою користь з відповідачки заборгованість по заробітній платі в розмірі 7662,17 гривні та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення ( з 12 березня 2017 року по 07 березня 2018 року ) в розмірі 40586,14 гривень ( а. с. 1-3, 92-94 ).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено ( а. с. 139-143 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 оскаржує його в апеляційному порядку. Просить дане рішення скасувати, ухва-лити нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши на її користь з відповідачки заборгованість по заробітній платі за період з 22 листопада 2016 року по 12 березня 2017 року у сумі 7662,17 гривні, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 вересня 2017 року по 10 липня 2018 року у сумі 50817,94 гривень. Скаржниця вважає оскаржуване рішення необ-ґрунтованим, ухваленим за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушен-ням норм матеріального та процесуального права. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_7 зазначає про помилкове застосування судом до спірних правовідносин статті 604 ЦК України, що свідчить про вихід суду за межі заявлених позовних вимог; одночасно стверджує, що заробітна плата їй не виплачена та про обов'язок суду врахувати положення статті 116 КЗпП Украї-ни. Оскільки вона була відсутньою на робочому місці у день звільнення 16 чер-вня 2017 року, а з вимогою про проведення розрахунку вона звернулася лише 15 вересня 2017 року шляхом пред'явлення позову у суд, то за період саме з цієї дати до часу ухвалення судового рішення 10 липня 2018 року мав би бути стяг-нутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи відповідно до статті 117 КЗпП України, що становить 50817,94 гривень ( а. с. 146-149 ).

31 серпня 2018 року до апеляційного суду надійшов відзив відповідачки на апеляційну скаргу ОСОБА_7, у котрому вона зазначає, що оскаржуване рі-шення суду першої інстанцї є законним та обгрунтованим, ухваленим з додер-жанням вимог закону. Натомість апеляційна скарга позивачки не відповідає дійсним обставинам справи. Посилання скаржниці на недотримання відповідач-кою вимог статей 116, 117 КЗпП України є безпідставним. Після нез'явлення на роботу, починаючи з 12 березня 2017 року, ОСОБА_7 було направлено пові-домлення про звільнення з роботи і необхідність явки для отримання розрахун-ку, однак, вона жодним чином на це не відреагувала, на телефонні дзвінки не відповідала. У ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачка неод-норазово пропонувала позивачці з'явитися до неї за отриманням розрахунку у зв'язку зі звільненням з роботи, проте й такі пропозиції залишені ОСОБА_7 без уваги, тому висновок суду про недоведеність пред'явлення позивачкою ви-моги відповідачці щодо розрахунку у зв'язку зі звільненням з роботи є вірним. Крім цього, суд обгрунтовано відмовив ОСОБА_7 у позові про стягнення за-боргованої заробітної плати за увесь період її роботи продавцем у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_4», оскільки такої заборгованості не існує. Розрахунки з позивачкою по заробітній платі у період її роботи здійснювалися двічі на місяць у вигляді авансу і заробітної плати. Такі доводи підтверджуються відомостями про нара-хування і виплату заробітної плати найманим працівникам, журналом реєс-трації наказів, табелями використання робочого часу працівників, показаннями допитаних судом свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, сплатою платежів на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків. ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін ( а. с. 158-162 ).

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебу-ває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу сторін у справі, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимо-гам у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 про стягнення не-виплаченої заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що 21 листопада 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений безстроковий трудовий договір, за умовами якого згідно наказу ФОП ОСОБА_5 від 21 листопада 2016 року № 0001-КМ ОСОБА_7 з 22 листопада 2016 року зарахована на посаду продавця у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_4» по АДРЕСА_1. 22 листопада 2016 року з ОСОБА_7 укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Починаючи з 13 березня 2017 року, після проведення за міс-цем роботи ОСОБА_7 ревізії та виявлення недостачі коштів, позивачка на ро-боту не виходила. Наказом ФОП ОСОБА_5 від 16 червня 2017 року № 0003-КМ трудовий договір з ОСОБА_7 розірваний, останню звільнено з роботи з 16 червня 2017 року на підставі пункту четвертого частини першої статті 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції, ке-руючись нормами статей 116, 117 КЗпП України, виходив з того, що позивач-кою не доведені обставини її звернення до відповідачки за розрахунком після звільнення з роботи та відмови роботодавця у проведенні такого розрахунку. Оскільки судом не встановлено наявності порушень ОСОБА_5 у виплаті роз-рахунку при звільненні позивачки, то вимога про стягнення як похідної вимоги середнього заробітку за час затримки розрахунку також задоволенню не підля-гає.

З висновком суду першої інстанції щодо безпідставності вимоги ОСОБА_7 про стягнення заборгованої заробітної плати однозначно погодитися не можна. Навівши у рішенні норми трудового права в частині визначення трудо-вих угод, зокрема, за строком їх дії, регулювання відносин у випадку вчинення працівником прогулу та звільнення з роботи з цієї підстави, суд першої інстан-ції констатував, що виключно через непред'явлення позивачкою після звільнен-ня з роботи вимоги роботодавцю про розрахунок відсутні підстави для задово-лення позову про стягнення заборгованої заробітної плати і, як наслідок, серед-нього заробітку за час затримки такого розрахунку.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пред'явлення ОСОБА_7 в суд даного позову є нічим іншим як заявленням вимоги про виплату належ-них у зв'язку зі звільненням з роботи коштів - заробітної плати. Своїми правами вона розпорядилася на власний розсуд. Частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці пра-цівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскаржуючи судове рішення, ОСОБА_7 вказує, що у день звільнення з ро-боти 16 червня 2017 року вона дійсно не працювала, тобто, починаючи з 13 бе-резня 2017 року вона була відсутня на робочому місці, що підтверджується та-белем обліку робочого часу і нею не оспорюється в судовому засіданні. Спір з приводу розміру належних до виплати скаржниці при звільненні з роботи сум коштів виник у день її звернення в суд з даним позовом ( попередні позиції по-зивачки в цій частині були іншими, остаточною є вказана ), тобто 15 вересня 2017 року. Саме з цієї дати суд повинен був задоволити її позов за період з 15 вересня 2017 року по день ухвалення судом рішення - 10 липня 2018 року. Та-кож за твердженням скаржниці суд першої інстанції не міг не встановити факту невиплати їй ОСОБА_5 заробітної плати за період з 21 листопада 2016 року по 12 березня 2017 року, оскільки жодного доказу про протилежне суду не представлено.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок суду першої інстанції щодо но-вації боргу відповідно до норм статті 604 ЦК України у правовідносинах між сторонами у справі є безпідставним, враховуючи, що в оскаржуваному судово-му рішенні йдеться лише про наявність рішення в іншій справі, яке набрало за-конної сили.

В апеляційній скарзі, у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 чітко зазначила, що після припинення виконання трудових обов'язків вона не зверталася до роботодавця з вимогою про розрахунок. Однак у зв'язку з невип-латою розрахунку при звільненні з роботи суд першої інстанції мав би задово-лити позов у повному обсязі, зокрема, й щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15 вересня 2017 року по день ухвалення рішення, яким є 10 липня 2018 року, у розмірі 50817,94 гривень.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, який переглядає справу за наявними в ній і додат-ково поданими доказам та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів звертає увагу на вимоги апеляційної скарги в частині стягнення середнього за-робітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50817,94 гривень, хоча у суді першої інстанції дана сума була визначена у розмірі 40586,14 гри-вень. Збільшення в апеляційній скарзі кількості робочих днів з 238 до 298 ( на 60 днів! ) у розрахунку суми заборгованості жодним чином не вмотивовано та не було предметом розгляду у суді першої інстанції.

Не дивлячись на вказану вимогу апеляційної скарги в частині значного збільшення суми середнього заробітку, заявленого до стягнення з відповідачки, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необгрунтованість та не-доведеність вимоги ОСОБА_7 у цій частині апеляційної скарги; про правиль-ність, натомість, рішення суду першої інстанції в цій частині.

Нормами статей 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, ор-ганізації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі не-виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутнос-ті спору про їх розмір підприємство, організація, установа повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішння по суті спору.

Отже, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивач-кою у судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_7 як звільнений пра-цівник за весь час аж до звернення в суд з даним позовом не пред'являла ро-ботодавцю вимоги про розрахунок. Про нараховану суму у розмірі 472,04 грив-ні, належну позивачці при звільненні, відповідачка повідомляла звільнену пра-цівницю, зокрема, під час провадження у цій справі судом першої інстанції, що доводиться технічним записом судових засідань, тобто після звернення ОСОБА_7 в суд з вимогою про виплату належних у зв'язку зі звільненням з роботи коштів. Проте, враховуючи наявність спору про розмір цих коштів, даною спра-вою у відповідності з чинними нормами матеріального і процесуального права повинні бути вирішені вимоги позивачки.

Колегія суддів апеляційного суду вважає правомірним висновок суду пер-шої інстанції в тому аспекті, що порушень з виплати розрахунку при звільненні ОСОБА_7 з роботи відповідачкою не допущено, вини останньої у невиплаті сум, зазначених в статті 116 КЗпП України, не встановлено, тому суд обгрунто-вано, об'єктивно і справедливо вирішив вимоги позову у цій частині, відмо-вивши ОСОБА_7 у стягненні на її користь із ОСОБА_5 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значен-ня для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 376 ЦПК України визначено, що неправильним за-стотосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або не застосу-вання закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до норм статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіл інших су-дових витрат, пов'язаних з розглядом справи, визначений частиною другою вказаної статті ЦПК України, а частиною тринадцятою встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. На виконання вказаних норм Закону, керуючись нормами статті 5 За-кону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» щодо звільнення позивачки від судових витрат за заявленими вимогами, цією судо-вою постановою належить розподілити судові витрати у справі.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2018 року скасувати у частині відмови у задоволенні позову про стягнення не-виплаченої заробітної плати.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешканки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний но-мер НОМЕР_2, мешканки АДРЕСА_3 невиплачену заробітну плату за період роботи з 22 листопада 2016 року по 12 березня 2017 року у сумі 7662,17 гривні, на користь держави 101,63 гривню судового збору з оплати позовної заяви, 152,45 гривні судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанову апеляційного суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 1815,54 гривень допустити до негайного виконання.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складений 08 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач Денишенко Т.О.

Судді Матківська М.В.

Сопрун В.В.