Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 757/22745/15-ц

провадження № 61-13979св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 рокуу складі колегії суддів: Шахової О. В., Головачова Я. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», товариство) про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення коштів, посилаючись на те, що 30 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 001541, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати і передати йому у користування легковий автомобіль марки «Nissan Juke» вартістю 220 тис. грн., а він зобов'язався періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі згідно з додатками до договору. На виконання вищевказаного договору він сплатив товариству 44 тис. грн, однак автомобіль йому так і не було передано. Враховуючи, що під час укладення договору фінансового лізингу вимоги щодо його нотаріального посвідчення не були дотримані, просив встановити, що цей договір є нікчемним, та стягнути з відповідача на його користь сплачені ним кошти у сумі 44 тис. грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов. До договорів фінансового лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 «Лізинг» глави 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і Законом України «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення таких договорів. Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. За таких обставин суд вважав, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» при укладенні договору фінансового лізингу діяло відповідно до вимог чинного законодавства та в межах своїх повноважень.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У лютому 2016 року ОСОБА_2подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально відповідно до вимог статей 628, 799, 806 ЦК України, а тому він є нікчемним згідно з частиною першою статті 220 ЦК України. Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність обов'язку нотаріального посвідчення оспорюваного договору є необґрунтованими та не відповідають вимогам матеріального права.

11 лютого 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

22 березня 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просило відмовити у задоволенні скарги, зазначивши про безпідставність доводів щодо нікчемності оспорюваного договору.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 березня 2018 року справу № 757/22745/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року)).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 30 грудня 2014 року між ОСОБА_2 (лізингоодержувач) та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) було укладено договір фінансового лізингу № 001541, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачц легковий автомобіль марки «Nissan Juke» 1,6 АТ CVT SE (FA - 8B), білого кольору, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти це майно та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати на рахунок лізингодавця авансового платежу.

Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу (пункт 5.1 договору).

Згідно з пунктом 8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені у графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

30 грудня 2014 року, тобто в день укладення договору, позивач сплатив на користь відповідача перший лізинговий платіж у розмірі 44 тис. грн, що підтверджується квитанцією від 30 грудня 2014 року № L4-468.

У позовній заяві ОСОБА_2 посилався на таку підставу недійсності вищевказаного договору, як недодержання його нотаріальної форми.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 цього Кодексу та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Правовідносини з найму (оренди) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то за правилами частини другої статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно з частинами першою, п'ятою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Однак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, ні місцевий, ні апеляційний суди не перевірили належним чином зазначеної позивачем підстави недійсності правочину, а саме недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, внаслідок чого не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року № 001541 укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, то відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Тому на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалення у справі нового рішення про задоволення позовупро стягненняз ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 44 тис. грн, сплачених за нікчемним договором.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у справі, що переглядається, Верховним Судом позов задоволено у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір, а саме: 683 грн 60 коп. - за подання позовної заяви (а. с. 2); 751 грн 97 коп. - за подання апеляційної скарги (а. с. 79-1); 820 грн 32 коп. - за подання касаційної скарги, а всього - 2 255 грн 89 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 рокускасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 44 000 (сорок чотири тисячі) грн, сплачених за нікчемним договором.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на сплату судового збору в сумі 2 255 (дві тисячі двісті п'ятдесят п'ять) грн 89 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик