Справа № 344/413/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/359/18
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Концерн Галнафтогаз» про стягнення заробітної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2018 року під головування судді Татарінової О.А. в м.Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року позивач звернувся в суд з даним позовом та просив стягнути з відповідача 4586,84 грн. заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 02.01.2007 року по 09.02.2010 року він працював в Івано-Франківській філії ПАТ Концерн Галнафтогаз та перебував у трудових відносинах з відповідачем. З 02.01.2007 року до 01.06.2007 року позивач працював на посаді начальника мережі автозаправних станцій, а з 01.06.2007 року за його згодою, у відповідності до наказу №20-кп від 01.06.2007 року, переведений на посаду начальника сектору №4 мережі АЗС. За роботу на вказаній посаді відповідач здійснював виплату позивачу заробітної плати у меншому розмірі від розміру заробітної плати, яка виплачувалась за роботу на посаді начальника сектору №1 мережі АЗС. Зазначив, що його заробітна плата після переведення на посаду начальника сектору №4 мережі АЗС мала бути не нижчою від середнього заробітку на попередній посаді. Порядок визначення розміру середнього заробітку встановлено постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Вказував, що він переведений на іншу роботу у жовтні 2008 року, таким чином останні 2 календарні місяці, які передували цій події були серпень та вересень 2008 року. Нарахування заробітної плати за серпень 2008 року становило 2714,97 грн., за вересень 2008 року 2026,93 грн., разом 4741,90 грн. Число відпрацьованих робочих днів у серпні 2008 року становило 20 днів, а у вересні 2008 року 22 дні. Разом 42 дні. Позивач визначив середньоденну заробітну плату за період роботи на попередній посаді 112,9 грн. (4741,9/42). Після переведення на іншу роботу, позивачу у відповідності до довідки від 09.10.2013 року №1060/03-01 з січня по грудень 2009 року відповідач не нарахував та не виплатив заробітну плату в розмірі 4586,84 грн., яка без врахування сум податків та обовязкових платежів, повинна бути стягнута з відповідача. Позивач звільнився з роботи 09.02.2010 року. В цей день відповідач не повідомив позивача письмово про належні йому при звільненні кошти, та не виплатив належні кошти позивачу, а тому повинен нести відповідальність, згідно законодавства.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

26 травня 2016 року ОСОБА_1 змінив підставу позову до відповідача, яка була визначена, як стягнення заробітної плати в розмірі середнього заробітку за попередньою роботою за час виконання примусової праці.

Апелянт стверджував факт застосування по відношенні до нього зі сторони відповідача примусової праці та в обґрунтування цього факту надав суду наступні письмові докази: посадову інструкцію яка визначала обов'язки ОСОБА_1 відповідно укладеної з відповідачем трудової угоди; лист відповідача від 06.10 2008 року №4175 «Про внесення змін у штатний розпис»; наказ № 97 від 08 жовтня 2008 року про зміну структури підприємства; накази №№ 99, 101,3, 103, 6, 113, які підтверджують покладання на ОСОБА_1 трудових обов'язків, які не були визначені трудовим договором. Відповідно ч.2 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом №475/97-ВР від 17.07.97) ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову працю. Вказана норма Конвенції не містить прямого визначення «примусової праці» однак Європейський суд з прав людини в контексті вказаної статті у своїх рішеннях посилається зокрема на ч. 1 ст.2 Конвенції МОП №29 «Про примусову чи обов'язкову працю» 1930 р. (ратифікована Україною 10 серпня 1956 р.) в якій визначеного примусова або обов'язкова праця означає будь-яку роботу чи службу, що її вимагають від якої-небудь особи під загрозою якогось покарання і для якої ця особа не запропонувала добровільно своїх послуг. На підставі наведеного зобовязання щодо виконання робіт, не передбачених трудовим договором є прямим порушенням ст.43 Конституції України та ч.2 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та має ознаки примусової праці.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2016 року у справі було призначено судову технічну експертизу наказу директора Івано-Франківської філії ВАТ Концерн Галнафтогаз №93 від 01.10.2008 року Про переміщення працівників, однак таку експертизу не проведено. Апелянт вважає, що суд не розглядав і не встановлював факту щодо застосування стосовно нього примусової праці та не постановив рішення щодо стягнення з відповідача 4586,84 грн., як оплату праці на рівні середнього заробітку за попередньою роботою за час виконання примусової праці.

Суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення також послався на акт Територіальної державної інспекції з праці у Львівській області № 1 від 03.04.2014 р. в якому вказано, що у відповідача не встановлено порушень законодавства про працю, проте, суд не навів мотивів згідно яких він відхилив інший акт цієї ж інспекції від 31.12.2013 № 2 в якому вказані порушення трудового законодавства допущені відповідачем стосовно ОСОБА_1 Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та постановити окрему ухвалу щодо невиконання ухвали суду першої інстанції від 13 грудня 2016 року.

Сторони в засіданні апеляційного суду не зявилися і подали клопотання про розгляд апеляційної скарги без їхньої участі.

Представник ПАТ Концерн Галнафтогаз подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ОСОБА_1 виконував свої трудові обовязки без будь-якого примусу у межах укладеного між ним та відповідачем трудового договору. Із наказами про покладення на нього обовязків у звязку із переміщенням на посаду начальника сектору мережі АЗС №4 був ознайомлений під розписку. Додатковим доказом того, що трудові відносини, які існували між апелянтом та відповідачем, не були примусовою працею, є факт довго тривалості вказаних відносин з 01 жовтня 2008 року до 09 лютого 2010 року. При цьому, апелянт був звільнений 09 лютого 2010 року за власним бажанням. Як наслідок, доводи апелянта щодо застосування відповідачем щодо нього примусової праці є необґрунтованими.

Переміщення апелянта на посаду начальника сектору мережі АЗС №4 на підставі наказу директора Івано-Франківської філії ВАТ Концерн Галнафтогаз №93 від 01 жовтня 2008 року не може вважатися зміною істотних умов праці. Оскільки відповідно до ч.3-4 ст.32 КЗпП України у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці.

Однак, як випливає із наказу №93 від 01 жовтня 2008 року, переміщення апелянта відбулося в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, у межах посади, обумовленої трудовим договором, з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці. Наведене свідчить про те, що відносно ОСОБА_1 не були змінені істотні умови праці.

Апелянт виконував роботу на посаді начальника сектору мережі АЗС №4 у межах укладеного між ним та відповідачем трудового договору. Накази №99, 101, 103, 113 приймалися на виконання трудових обовязків у межах укладеного з ним трудового договору; із ними ОСОБА_1 був ознайомлений під розписку без висловлення жодних зауважень до їх змісту. Посилання апелянта на те, що він суміщав професії (посади) начальника АЗС та начальника сектору №1 мережі АЗС не підтверджено жодними доказами і як наслідок, не може розглядатися як зміна істотних умов праці.

На підставі вищенаведеного, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Крім того зазначив, що відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у орієнтовному розмірі 38 437,20 грн, які просив стягнути з позивача.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Концерн Галнафтогаз», що стверджується записами у трудовій книжці, відповідно до яких наказом № 447-кп від 02.01.2007 року він прийнятий на посаду начальника мережі автозаправних станцій в порядку переведення із ДП «Івано-Франківськнафтопродукт». Наказом підприємства № 206-кп від 01.06.2007 року ОСОБА_1 переведений на посаду начальника сектору № 1 мережі АЗС.

Наказом № 10-4 від 09.02.2010 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

В ст. 15 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і система оплати праці, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних та гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі, але з додержанням норм і гарантій передбачених законодавством.

Положення про преміювання, як складова частина діючої на підприємстві системи оплати праці, має відповідати всім вимогам нормативних актів, мати ознаки визначеності, тобто давати у відповідних випадках можливість одержати наслідок про наявність чи відсутність у працівника права на премію і про обсяги такого права.

Збільшення розміру премії, що проводиться керівником підприємства на свій розсуд, позбавлення премії повністю чи частково у зв'язку зі скоєнням працівником виробничого упущення має оформлятися наказом.

Згідно ст. 2 Закону «Про оплату праці», заробітна плата включає як постійні складові, так і додаткові, які не є гарантованими та мають індивідуальний характер (премії, окремі надбавки тощо).

Частиною першою ст. 115 КЗпП України та частиною першою ст. 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

З копії наказу № 93 від 01.10.2008 року «Про переміщення працівників», який підписаний директором філії ОСОБА_2 вбачається, що у звязку із виробничою необхідністю переміщено працівників Івано-Франківської філії ВАТ «Концерн Галнафтогаз», зокрема начальника сектору мережа АЗС ОСОБА_1 у сектор мережа АЗС № 4 з 01.10.2008 року в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, у межах посади, обумовленої трудовим договором, з попереднім графіком робити та без змін умов оплати праці (а.с.48т.1)

З копії Акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 1 від 03.04.2014 року, складеного Територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області, за результатами перевірки ПАТ «Концерн Галнафтогаз», виявлених порушень вимог законодавства не встановлено (а.с.29-47 т.1).

При цьому не є обгрунтованими доводи апелянта про наявність у справі іншого акту цієї ж інспекції від 31.12.2013 року, яким зазначені порушення трудового законодавства, допущені відповідачем щодо нього. Даним актом констатовано, що підприємством не представлено інспекції праці на запит інспектора усього переліку документів в час попередньої перевірки. В наданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що такі дії були викликані неналежним виконанням працівниками підприємства своїх обовязків та тривалим часом, що минув з моменту звільнення позивача. Однак, на звернення відповідача в інспекцію праці про повторне проведення перевірки обставин, зазначених позивачем у заяві, інспекцією праці було винесено вищеназваний акт від 03.04.2014 року, яким не встановлено порушень вимог законодавства.

Згідно з довідкою ПАТ «Концерн Галнафтогаз» № 1060/03-01 від 09.10.2013 року розмір доходів, отриманих позивачем на підприємстві щомісячно за період з 01.01.2007 року по 09.02.2010 року, загалом складав 88 921,70 грн (а.с.7-8 т.1).

З довідки від 15.11.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 працював в Івано-Франківській філії ВАТ «Концерн Галнафтогаз» з 02.01.2007 року та був прийнятий на посаду начальника сектору мережі АЗС з посадовим окладом 1400грн.; з 01.06.2007 року переведений на посаду начальника сектору мережа АЗС з тим самим посадовим окладом; з 01.01.2008 року встановлено посадовий оклад -1600грн; з 01.07.2008 року встановлено посадовий оклад 1750грн.; з 01.10.2008 року встановлено посадовий оклад 1865грн.: з 09.02.2010 року звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 19 календарних днів. Нарахування заробітної плати та утримання за цей період склали: 84462,85грн. (а.с.49-50 т.1). з даної довідки вбачається, що за оспорюваний період посадовий оклад ОСОБА_1 становив 1865 грн, що на 115 грн більше, ніж посадовий оклад до його переміщення.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Концерн Галнафтогаз» про стягнення заробітної плати в розмірі згідно з попередніми умовами, за період скорочення без попередження про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, згідно з попередніми умовами в розмірі 3141,20грн. відмовлено (а.с.52-57 т.1).

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 р. № 108 /95 ВР та Інструкцією зі статистики заробітної плати, яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 р. № 5, визначено структуру заробітної плати:

Основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язаці з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Обчислення середньої заробітної плати це порядок визначення заробітної плати, яка виплачується працівнику у випадках, передбачених законодавством. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що чинним законодавством передбачений ряд випадків, коли оплата праці та інші виплати, що нараховуються працівнику, розраховуються виходячи з середньої заробітної плати. Розрахунок середньої заробітної плати передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, який потрібен для обчислення сум відпускних, відряджень, вихідної допомоги та ін. Обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та інших нарахувань, виходячи з розмірів середньої заробітної плати, здійснюється згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. № 1266, яка використовується для обчислення сум лікарняних, допомоги по вагітності та пологах та інше.

Рівень середньої заробітної плати є економічним показником, який вираховується як середнє арифметичне значення заробітних плат працівників та розраховується, виходячи з фонду оплати праці, а заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом обґрунтовано відхилено доводи позивача що його не ознайомлювали з наказом директора Івано-Франківської філії ВАТ «Концерн Галнафтогаз» № 93 від 01.10.2008 року «Про переміщення працівників», оскільки даний наказ існує і не скасований.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки не доведено порушення прав позивача.

Колегія суддів апеляційного суду також вважає, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що роботодавцем порушено щодо нього вимоги ст. 31 КЗпП України і відповідач не мав права вимагати від працівника виконання роботи не обумовленої трудовим договором і такі дії слід кваліфікувати як примусова праця. Судом встановлено, що позивач відповідно до наказів відповідача тривалий час виконував покладені на нього трудові обовязки, погоджувався з ними, не оскаржував змісту наказів, отримував визначену трудовим договором заробітну плату, тому відсутні докази про покладення на нього обовязків, не обумовлених трудовим договором. Апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено. У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України заявила вимогу про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у орієнтовному розмірі 38 437,20 грн. Дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки для вирішення апеляційним судом питання про розподіл судових витрат, понесених у звязку із переглядом справи, сторона процесу зобовязана подавати відповідні докази під час апеляційного провадження. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно подати суду докази, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката. У даній справі таких документів адвокатом відповідача апеляційному суду не надано, а в орієнтовному розрахунку наведено обсяг послуг, які не стверджені в суді.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_3

ОСОБА_4