ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року

м. Харків

Справа № 641/7804/15-ц

Провадження № 22-ц/818/42/18

Категорія: про відшкодування шкоди

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Кіся П.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчик Н.П.,

за участю секретаря: Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 міської ради та ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року у складі судді Фанда О.А.

у цивільній справі № 641/7804/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради

про відшкодування майнової та моральної шкоди, інфляційних витрат та трьох процентів річних, -

встановив:

28.07.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнював та просив: стягнути з місцевого бюджету м. Харкова на його користь 3074654 грн на відшкодування майнової шкоди, 500 000 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди, 997 898,45 грн інфляційних втрат та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошових зобовязань в розмірі 215 289,01 грн, а також відшкодувати понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 25 березня 1999 року за договором купівлі-продажу він придбав у власність нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 загальною площею 98,3 кв.м.

23 червня 1999 року рішенням ОСОБА_1 міської ради № 792 йому було надано земельну ділянку на умовах договору оренди для обслуговування вказаного нежитлового приміщення строком до 13 червня 2001 року.

3 березня 2004 року рішенням ОСОБА_1 міської ради № 156 затверджено акти державних приймальних та державних технічних комісій про прийняття в експлуатацію прибудови до існуючої нежитлової будівлі загальною площею 43,3 кв.м. 28 вересня 2004 року право власності на вказану прибудову зареєстровано.

Рішенням ОСОБА_1 міської ради від 22 лютого 2005 року № 30/05 йому, позивачу, було надано в оренду земельну ділянку площею 0,0186 га по площі Повстання, 1 в м. Харкові до 1 листопада 2029 року для експлуатації та обслуговування будівлі магазину з прибудовою.

Проте 7 листопада 2012 року він отримав від Інспекції з благоустрою та екології м. Харкова припис № 655 «Про добровільне звільнення території м. Харкова», в якому повідомлялося про те, що він, ОСОБА_2, використовує територію міста для розміщення тимчасової споруди без документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою та пропонувалося добровільно до 8 листопада 2012 року звільнити земельну ділянку за адресою: площа Повстання, 1 в м. Харкові від будівлі магазину з прибудовою на підставі п. 5.10.8 Правил благоустрою території міста Харкова.

Вже 8 листопада 2012 року було розпочато руйнування належного йому на праві приватної власності нерухомого майна загальною площею 141,60 кв.м., про що цього ж дня інспекцією з благоустрою та екології м. Харкова складено акт № 63/12-С «Про проведення звільнення території від самовільно розміщених обєктів».

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2014 року рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 7 листопада 2012 року № 679 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в ч. 45 додатку до вказаного рішення визнано протиправним та скасовано.

Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст.ст. 386 ч. 3, 1166 ЦК України позивач просив відшкодувати йому майнову шкоду у розмірі 4 687 668 грн, а також моральну шкоду, яку він оцінив у 500 000 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з місцевого бюджету за рахунок асигнувань виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 3 074 354 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн, вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року вказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року цивільна справа за вказаним позовом обєднана в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок знесення належної позивачу нерухомої будівлі за адресою: площа Повстання, 1 в м. Харкові.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року задоволено клопотання позивача, замінено відповідача виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради на відповідача ОСОБА_1 міську раду по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Суд вирішив стягнути за рахунок місцевого бюджету міста Харкова на користь ОСОБА_2 на відшкодування: майнової шкоди 3 074 354 грн, моральної шкоди 20 000 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3600 грн та проведення експертизи в розмірі 4620 грн, всього 3 102 574 грн.

У задоволенні іншої частині позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі ХМРпросить рішення суду від 31.07.2018 року в частині задоволення позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи скаргу, ХМР вказує, що ХМР та виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради є різними органами місцевого самоврядування: мають різний правовий статус, різні повноваження, різний склад тощо. Стверджує, що ОСОБА_1 міською радою не приймалося жодних рішень та не вчинялося жодних дій, якими б було спричинено шкоду позивачеві. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди до ОСОБА_1 міської ради, суд посилався виключно на прийняття виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради рішення від 07.1 1.2012 №679 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою стан», яке постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 у справі № 638/226/13-а скасовано в частині пункту 45 додатку до вказаного рішення та не встановлюючи жодного з елементів цивільного правопорушення.

Судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме те, що рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 07.11.2012 №679 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» не може порушувати цивільних прав або інтересів позивача, оскільки воно не передбачає проведення дій щодо знесення нежитлової будівлі літ. «А-1» по майдану Повстання, 1 в м. Харкові.

Незважаючи на те, що рішенням виконавчого комітету міської ради від 07.11.2012 № 679 (п. 1.2 рішення) на Департамент комунального господарства було покладено обов'язок провести звільнення території від самовільно розміщеного майна, такі дії Департаментом та підпорядкованими йому комунальними підприємствами в дійсності не проводились і це підтверджується його листами від 16.05.2017 № 1833/0/16-17 та від 23.01.2018 № 237/0/16-18.

Оскільки нежитлова будівля літ. «А-1» по майдану Повстання, 1 не могла бути демонтована у розумінні п. 5.10.15 Правил, отже відповідно до ст. 181 ЦК України вона відносилась до об'єктів нерухомого майна (об'єкт, що розташований на земельній ділянці, переміщення якого неможливо без знецінення та зміни його призначення), неможливо було її відокремлення від місця розташування або основи, фундаменту та транспортування на місце подальшого зберігання, утилізації, тощо, тому рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 07.11.2012 № 679 в частині звільнення території м. Харкова від нежитлової будівлі літ. «А-1» по майдану Повстання. 1 (п. 45 додатку до рішення), в порядку визначеному цим рішенням та Правилами благоустрою, виконанню не підлягало та не виконувалось.

Крім того, на час звернення позивача з клопотанням про заміну неналежного відповідача та пред'явлення вимог до ОСОБА_1 міської ради про відшкодування шкоди позовна давність сплинула, а обставини, які б свідчили про переривання чи поважність причин пропуску позовної давності відсутні. Позовна заява та заява про заміну неналежного відповідача не містить обставин та докази, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності, а саме про наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову саме до ОСОБА_1 міської ради.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 міською радою не вчинялося жодних дій, якими спричинено шкоду позивачеві, то при задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненої діями органу місцевого самоврядування ОСОБА_1 міська рада, як особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з вищенаведеним, ухвалення судового рішення у справі №641/7804/15 впливає на права та обов'язки Адміністрації Слобідського району ОСОБА_1 міської ради, підприємства якої, згідно з актом №63/12-С від 08.11.2012, були залучені до проведеного звільнення. Отже судом при розгляді справи № 641/7804/15-ц та ухваленні оскаржуваного рішення було порушено ст. 53 ЦПК України.

ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду від 31.07.2018 року в частині відмови у задоволені позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував до спірних правовідносин по відшкодуванню інфляційних втрат положення статті 1192 ЦК України, оскільки частиною другою цієї статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, а іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв'язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зазначена позиція є позицією Верховного суду, висловлена у Постановах по справам №662/658/15-ц та 662/928/15ц.

Заявляючи вимогу про відшкодування шкоди у розмірі 3 відсотків річних він керувався визначеним законом правом на відшкодування завданих йому відповідачем збитків, які виникли та продовжують збільшуватись через свідоме затягування розгляду справи з боку працівників відповідача, що призводить до втрат позивача через неможливість отримувати доходи з належного йому майна.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем завдання йому моральної шкоди, однак на його думку визначення судом розміру суми, що підлягає відшкодуванню, не в повній мірі відповідає завданій моральній шкоді, яка продовжує завдаватись, оскільки на момент складання повного тексту рішення суду пройшло рівно 69 місяців з дня знищення майна позивача. Якщо 20000,00 гривень поділити на 69, отримаємо 289 гривень 85 копійок на місяць. Таким чином, таке відшкодування моральної шкоди фактично виключає наявність такої ознаки судочинства, як справедливість судового розгляду.

08.10.2018 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ХМР в якому зазначив, що твердження представника ХМР про те, що виконавчий комітет ХМР та ХМР є різними органами, не є підставою для того, щоб ХМР не була відповідальною за протиправні рішення виконавчого комітету ХМР, оскільки відповідно до ч. 2 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Таким чином, якщо підконтрольний та підзвітний орган відповідача приймає протиправні рішення, відповідальність за це покладається на орган, представницькі функції якого виконує відповідач.

Також ОСОБА_2 зазначив, що доводи ХМР щодо пропуску ним строку позовної давності з посиланням на справу №6-1763цс16 не мають відношення до цієї справи, оскільки позивачу його позов не повертали через порушення процесуальних норм. Вважає, що якщо особа вказує неналежного позивача, це не відноситься до поняття процесуального порушення, оскільки це право позивача відноситься до диспозитивних прав, які використовуються позивачем на власний розсуд.

22.10.2018 року ХМР подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в якому зазначає, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. У ОСОБА_1 міської ради відсутнє будь-яке грошове зобов'язання перед ОСОБА_2, що зумовлює відсутність обов'язку виконання такого зобов'язання, а тому правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не вбачається. Натомість спеціальною нормою, що регламентує відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого є ст. 1192 ЦК України.

Крім того, вказує представник ХМР, єдиною підставою для оскарження рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.07.2018 в частині відшкодування моральної шкоди позивач зазначає тривалість судових процесів направлених на стягнення з органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди. Однак, саме позивачем у липні 2015 році невірно було визначено відповідача у справі № 641/7804/15-ц - виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради. Представником виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради протягом розгляду справи № 641/7804/15-ц неодноразово зазначалося, що Виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради не є юридичною особою, тому не може бути відповідачем у справі щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Заміну відповідача виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради на відповідача ОСОБА_1 міську раду ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова було проведено 20.03.2018 року після отримання справи після її перегляду судом касаційної інстанції, тобто більше ніж через п'ять років після того, як особа довідалася про порушення свого права та про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_1 міської ради свою апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 просили відмовити.

Позивач ОСОБА_2 і його представник адвокат ОСОБА_3 підтримали свою апеляційну скаргу і просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги ХМР, посилаючись на доводи, викладені в обґрунтуванні апеляційної скарги та відзиві на апеляційну скаргу ХМР.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ХМР та відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 за таких підстав.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив учасникам справи рівні можливості щодо здійснення всіх процесуальних права та обовязків, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, а сторони не оспорюють такі обставини, що мають значення для справи.

Так, 25 березня 1999 року згідно укладеного в ОСОБА_1 товарній біржі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у власність нежитлове приміщення літ «А-1» загальною площею 98,3 кв.м., розташоване за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1. (т.3 а.с.9).

23 червня 1999 року рішенням ОСОБА_1 міської ради № 792 ОСОБА_2 було надано земельну ділянку на умовах договору оренди для обслуговування вказаного нежитлового приміщення строком до 13 червня 2001 року.

3 березня 2004 року рішенням ОСОБА_1 міської ради № 156 затверджено акти державних приймальних та державних технічних комісій про прийняття в експлуатацію прибудови до існуючої нежитлової будівлі загальною площею 43,3 кв.м. 28 вересня 2004 року право власності на вказану прибудову зареєстровано.

Рішенням ОСОБА_1 міської ради від 22 лютого 2005 року № 30/05 позивачу було надано в оренду земельну ділянку площею 0,0186 га по площі Повстання, 1 в м. Харкові до 1 листопада 2029 року для експлуатації та обслуговування будівлі магазину з прибудовою.

Таким чином, згідно наданих позивачем доказів, які не оспорені відповідачем, встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на обєкт нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 у спосіб та в порядку, визначених законом, земельну ділянку використовував за призначенням відповідно до договору оренди, діючого на час ухвалення рішення виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради № 679.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради № 679 від 7 листопада 2012 року «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» на Департамент комунального господарства міста покладено обовязок забезпечити звільнення території від безхазяйного майна, самовільно розміщених обєктів, тимчасових будівель торгівельного, побутового, соціально-культурного та іншого призначення у відповідності з додатком.

Згідно п. 1.2 вказаного рішення у разі не звільнення територій у добровільному порядку, зобовязано провести звільнення територій від самовільно збудованих обєктів та розміщеного майна згідно додатку шляхом їх демонтажу та переміщення на територію комунального підприємства «Харківводоканал».

У пункті 45 Додатку до вказаного рішення «Перелік самовільно розміщених обєктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан» зазначено також і будівлю літ. «А-1», розташовану за адресою: площа Повстання, 1 м. Харків, що належить ОСОБА_2

08 листопада 2012 року проведено звільнення території від вказаної будівлі, що підтверджується відповідним актом № 63/12-С, складеним комісією Інспекції з благоустрою та екології м. Харкова.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2014 року, прийнятій у справі №638/226/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради про визнання протиправним рішення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: колегія суддів ХААС скасувала постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.09.2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог і прийняла в цій частині нову постанову, якою скасувала рішення Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 7 листопада 2012 року № 679 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в частині пункту 45 додатку до вказаного рішення, в якій зазначена нежитлова будівля літ «А-1» за адресою м. Харків, майдана Повстання, 1, яка належала ОСОБА_2

Вказаним судовим рішенням встановлено протиправність рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради № 679 від 07.11.2012 року в частині пункту 45 Додатку де була вказана будівля літ. «А-1», розташовану на площі Повстання, 1 в м. Харків, як самочинне будівництво. При цьому колегія суддів виходила з того, що Виконавчим комітетом ХМР не було дотримано встановлений законом порядок визначення будівництва самочинним у розумінні статті 376 ЦК України та його знесення із застосуванням механізму, передбаченого статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тобто у звязку з відсутністю відповідного рішення суду (т.1, а.с.6-9).

Постановляючи рішення від 31 липня 2018 року про задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на положення статей 22, 23, 386, 393, 1167, 1173 ЦК України, статті 10, 11, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини 4, 5 статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), рішень ЄСПЛ і виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 доведено зазначені у його позові обставини знищення належної йому будівлі внаслідок неправомірних дій та рішень органів місцевого самоврядування, що призвело до заподіяння йому майнової та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних, суд першої інстанції виходив з того, що у даних спірних правовідносинах, які мають ознаки деліктних, відсутнє порушення грошових зобовязань, що є обовязковою умовою для застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в зазначеній частині, оскільки воно ґрунтується на засадах верховенства права, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим визначення судом першої інстанції розміру відшкодування майнової шкоди, зважуючи на таке.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди у сумі 3 074 354 грн., суд першої інстанції посилався на висновок судової оціночної експертизи № 10324 від 26 лютого 2016 року, здійсненої експертом Харківського НДІСЕ ім..засл..проф. ОСОБА_4 за ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03.09.2015 року. (т.1 а.с.201-215).

Однак при цьому поза увагою суду і без належної оцінки цього доказу залишилась та обставина, що в цьому висновку експерт зазначив дві суми, а саме:

1) ринкову вартість нерухомого майна будівлі магазину з прибудовою, що знаходиться за адресою м.Харків, пл..Повстання 1 із загальною площею 141,6 кв.м., яка станом на 03.09.2015 року становить 3074354 грн. без урахування ПДВ;

2) розмір матеріальної шкоди, завданий власнику магазину з прибудовою, що знаходиться за цією ж адресою, загальною площею 141,6 кв.м., який внаслідок його знесення станом на 03.09.2015 року складає 415852 грн. без урахування ПДВ.

Згідно змісту вказаного Висновку №10324 обстеження експертом місця події здійснювалося за вказаною адресою в присутності позивача ОСОБА_2, сам обєкт оцінки відсутній у звязку з його демонтажем, дослідження проводилися методом візуального обстеження, вивчення і аналізу технічної документації, аналізу стану ринку нерухомості району розташування, а також аналізу технічного стану оцінює мого обєкту.

При цьому експертом зазначено, що у додатку №1 до даного висновку надані фотографії досліджує мого обєкту, що відображають стан обєкту оцінки в цілому на момент проведення обстеження.

Вивченням матеріалів справи і опису наявних в ній документів встановлено, що дійсності зазначений на другому аркуші (т.1 а.с.202) висновку №10324 Додаток №1 в матеріалах справи відсутній.

Під час оцінки майна експерт використав кілька методичних підходів, а саме: витратний (майновий для оцінки обєктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів), дохідного та порівняльного, а також застосував різні методи оцінки.

Визначаючи ринкову вартість обєкту у розмірі 3074354 грн. шляхом використання порівняльних продажів оцінюваного обєкту з іншими, вже проданими обєктами нерухомості, експерт в порівняльній таблиці вказав три про три обєкти відповідно по одному на вулиці Клочківська, Гагаріна, Сумська (без зазначення номера будівлі та розташування, хоча це має суттєве значення, зважуючи, що ці вулиці є радіальними і на ринкову вартість магазину впливає віддаленість його розташування від центра міста).

Усвідомлюючи значні ризики необєктивності такого методу оцінки експерт в резолютивній частині визначення ринкової вартості обєкта зазначив, що складність проведення ретроспективних оцінок у першу чергу полягає в тому, що після спливу тривалого проміжку часу з моменту оцінки до проведення оцінки іншою особою, дослідження ринку обмежується наявною інформацією, не завжди повно розкритою у лістингах пропозицій. Характерною особливість даного виду досліджень для визначення остаточного висновку на поставлені перед дослідженням питання є те, що вказані вище фактори роблять істотний вплив на категоричність загального висновку, тобто відповісти на вказані питання можливо з достатньою ступеню ймовірності, отже остаточні висновки будуть носити вірогідний характер. (т.1 а.с.206-207).

Крім того, поза увагою при застосуванні підходу порівняльних продажів обєктів, експертом залишилася і та обставина, що для ринкової вартості суттєве значення має не лише абстрактна вартість будівлі, а й правовстановлюючі документи, відсутність ускладнень у здійсненні прав власності. Експертом не взято до уваги при визначенні ринкової вартості демонтованої станом на 08.11.2012 року будівлі ту обставину, що вже на той час вона була внесена до переліку будівель, зазначених в Додатку до рішення Виконавчого комітету ХМР від 07.11.2012 року за №679, як самовільно розміщених, тимчасових, МАФів тощо, а також ту обставину, що у передбаченому законом порядку за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно нежитлові приміщення №6-:-9 лише площею 43,3 кв.м. в будівлі літ. «А-1» за адресою м.Харків, пл..Повстання,1, а не 141,6 м.кв.

Оскільки доказування, згідно вимог частини 6 статті 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає помилковим визнання судом першої інстанції достовірним визначення ринкової вартості у розмірі 3074354 грн. демонтованої будівлі літ «А-1» площею 141,6 м.кв на майдані Повстання, 1 в м.Харкові, здійснену експертом підходом порівняльних продажів.

Поряд з цим, в зазначеному Висновку №10324 експерт, використовуючи ринкову вартість обєкту шляхом визначення вартості витратним підходом, визначив залишкову вартість будівлі, з урахуванням фізичного зносу станом на вересень 2015 року, у розмірі 415852 грн., вказавши цю суму при визначенні матеріального збитку, заподіяного ОСОБА_2 внаслідок знесення належної йому будівлі.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди підлягає зміні в частині визначення суми стягнення та постановлення в цій частині судового рішення про часткове задоволення позову про відшкодування майнової шкоди шляхом стягнення з ОСОБА_1 міської ради за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_2 415852 грн. у якості відшкодування майнової шкоди.

У звязку зі зміною рішення суду першої інстанції підлягають перерозподілу і судові витрати відповідно до положень статті 141 та частини 1 статті 382 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано і у відповідності із законом відмовив у задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за невиконання грошових зобовязань, а також вірно, з урахуванням засад розумності та справедливості, визначив суму компенсації для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представників ХМР про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права з посиланням на недоведеність вини ХМР, на неправильне визначення кола учасників справи, на незалучення Департаменту комунального господарства та Адміністрації Слобідського району ХМР, як безпосередніх виконавців рішення Виконавчого комітету від 07.11.2012 року за №679 та неповноту зясування обставин справи, оскільки судом вірно, з урахуванням вимог ст.13 ЦПК України розглянуто позовну заяву ОСОБА_2 і визначено юридичну особу, відповідальну за заподіяння йому шкоди.

Дійсно, судом не встановлено безпосередніх виконавців рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, не встановлено перелік осіб, які демонтували будівлю. Однак ці деталі, зважуючи на предмет спору, не мають вирішального значення для вирішення справи.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, належним відповідачем за даним позовом є саме ОСОБА_1 міська рада, представницьким, підконтрольним і підзвітним органом якої є виконавчий комітет ОСОБА_1 міської ради.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі "Спорронґ та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Series А по. 52, р. 26, § 69).

Відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу місцевого самоврядування,

внаслідок якого порушене передбачене статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод право особи мирно володіти своїм майном, є однією з умов дотримання справедливого балансу між вимогами суспільного інтересу та прав особи.

ОСОБА_2 байдуже хто саме із фізичних осіб виконував протиправне рішення органу місцевого самоврядування щодо демонтажу належної йому будівлі і хто має нести дисциплінарну чи іншу відповідальність в порядку регресу, оскільки змістом його позову є відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяних йому як власнику будівлі, знесеної на виконання протиправного рішення виконавчого комітету ХМР, як підзвітного відповідачу виконавчого органу місцевого самоврядування.

Крім того, надані позивачем листи посадових осіб органів місцевого самоврядування та Акт №63/12-С від 08.11.2012 року «Про проведення звільнення території від самовільно розміщених обєктів», складений комісійними посадовими особами Департаменту комунального господарства опосередковано підтверджують викладені в позовній заяві ОСОБА_2 обставини причетності посадових осіб органу, підпорядкованого ОСОБА_1 міській раді, до знищення належного йому майна.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представників ХМР про наявність передбачених частиною 4 статті 267 ЦК України підстав для відмови у позові у звязку із пропуском позовної давності, оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом про відшкодування шкоди 28.07.2015 року, тобто в межах передбаченого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності з дня заподіяння шкоди, тобто 08.11.2012 року.

Та обставина, що первісний позов було предявлено не безпосередньо до ОСОБА_1 міської ради, а до її виконавчого комітету, не свідчить про наявність підстав для визначення початком перебігу позовної давності з 04.12.2017 року, тобто з дати подачі ОСОБА_2 позовної заяви про відшкодування шкоди до ОСОБА_1 міської ради.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині неврахування судом при визначенні тяжкості моральних страждань і тривалості розгляду справи, оскільки підставою відшкодування моральної шкоди є душевні страждання обумовлені протиправним знищенням майна, а не тривалістю розгляду справи в суді, до якої причетний і сам позивач.

Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими і не впливають на висновки суду першої та апеляційної інстанцій.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.п.3,4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 міської ради задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди змінити в частині суми стягнення.

Позов ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 міської ради (код ЄДРПО 04059243) за рахунок коштів місцевого бюджету м. Харкова на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) 415 852 (чотириста п'ятнадцять тисяч вісімсот пятдесят дві) грн. у якості відшкодування майнової шкоди.

Перерозподілити судові витрати, повязані з розглядом справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 міської ради (код ЄДРПО 04059243) за рахунок коштів місцевого бюджету м. Харкова на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) 619,08 (шістсот девятнадцять грн. 08 коп.) у якості відшкодування витрат, повязаних з проведенням судової оціночної експертизи №10324 від 26.02.2016 року.

Стягнути ОСОБА_1 міської ради (код ЄДРПО 04059243) за рахунок коштів місцевого бюджету м. Харкова на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) 482 (чотириста вісімдесят дві) грн.40 коп. у якості відшкодування витрат, повязаних з оплатою судового збору.

В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 січня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : С.С. Кругова

ОСОБА_5