АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1251/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря Анудінова О.І.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_3 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 травня 2018 року (ухваленого 21 травня 2018 року в приміщенні Катеринопільського районного суду Черкаської області під головуванням судді Баранова О.І.) у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Вивчивши матеріали справи, апеляційний суд, -

в с т а н о в и в :

19 березня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтовування позовних вимог позивач вказав, що 22 вересня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку було надано кредит в сумі 4 000 грн. зі сплатою 30 % на рік на залишок заборгованості з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не здійснив належного погашення кредиту та незаконно не виконує власних зобовязань за кредитним договором, в звязку з чим, станом на 31 січня 2018 року виникла заборгованість, загальний розмір якої склав 21 748,38 грн., у тому числі:

- 3 693,60 грн. заборгованість за кредитом;

- 13 863,98 грн. заборгованість за процентами;

- 2 678,97 грн. заборгованість по пені;

- 500 грн. штраф (фіксована частина);

- 1 011,83 грн. штраф (процентна складова).

На підставі вищевикладеного, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором в грошовій сумі 21 748,85 грн. та судові витрати в розмірі 1 762 грн.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що судом було встановлено те, що відповідачем порушене право позивача, однак воно не підлягає захисту оскільки з часу виникнення у позивача права на звернення з позовом щодо стягнення вказаної заборгованості сплив встановлений ст.ст. 257, 258 ЦК України строк загальної позовної давності тривалістю три роки та спеціальної позовної давності тривалістю один рік, який застосовується судом за заявою відповідача, за відсутності клопотання позивача про поновлення строку позовної давності пропущеного з поважних причин.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_3 вказала, що висновки суду ґрунтуються на тій обставині, що позивач пропустив строк для звернення до суду за захистом своїх прав. Однак, судом не враховано обставину, що відбулося переривання строку позовної давності в результаті договірного списання коштів.

Із розрахунку заборгованості колонка «Сума погашення за наданим кредитом» вбачається, що останній платіж по кредиту було здійснено 31 липня 2015 року в сумі 69,31 грн. (договірне списання коштів), тому строк позовної давності на думку особи, що подає апеляційну скаргу розпочався 01 серпня 2015 року, позивач звернувся до суду з позовом у березні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Дії банку щодо договірного списання відповідачем не оскаржені, незаконними не визнані, тому на дані правовідносини поширюється дія частин 1, 3 ст. 264 ЦК України.

Також, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_3 вказала, що суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності збільшено до 50 років.

За таких обставин, рішення суду підлягає до скасування як незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 вересня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в розмірі 4 000 грн. зі сплатою 30 % за користування грошовими коштами зі строком повернення, що відповідає строку дії кредитної картки. Зазначений кредитний договір складається із анкети-заяви позичальника, заяви про відкриття карткового рахунку, Умов і правил банківських послуг.

З анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 22 вересня 2011 року (а.с. 7), яка містить у собі форму розписки про ознайомлення з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і одночасно є розпискою про узгодження таких умов, вбачається що між ОСОБА_4 та банком було досягнуто згоди про укладення договору відповідно до Умов і правил надання банківських послуг.

Крім того, як вбачається з довідки про умови кредитування від 22 вересня 2011 року (а.с. 8), яка містить особистий підпис ОСОБА_4, останній було розяснено умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна». Зокрема, розяснено, що місячні платежі сплачуються до 25 числа місяця наступного за звітним, а розмір щомісячних платежів складає 7 % від суми заборгованості.

Згідно п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг у випадку наявності простроченого кредиту строком повернення кредиту у повному розмірі є 211-й день з моменту виникнення заборгованості.

Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 55) вбачається, що термін дії картки № 658312, рахунок на яку відкрито 22 вересня 2011 року та яку видано ОСОБА_4 закінчується 12/14.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме наявного розрахунку заборгованості (а.с. 5-6) ОСОБА_4 частково виконувала вимоги за договором, здійснюючи погашення заборгованості окремими платежами, внісши за період з 22 вересня 2011 року по 31 липня 2015 року суму 16 685 грн. на погашення кредиту та відсотків.

Останній платіж, що був зарахований на погашення заборгованості по кредиту було здійснено 31 липня 2015 року в сумі 69,31 грн. (договірне списання коштів). При цьому позивач уточнив, що позичальник погодив з банком можливість списання грошових коштів зі своїх рахунків, дії банку щодо договірного списання ОСОБА_4 не оскаржені, незаконними не визнані, тому на дані правовідносини поширюється дія частин 1, 3 ст. 264 ЦК України.

За таких обставин, банк вважає, що перебіг позовної давності починається з моменту останнього списання коштів з рахунків боржника.

На вказану обставину вказала також і представник ПАТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі, зазначивши при цьому, що районний суд необґрунтовано не звернув на дану обставину уваги.

З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач станом на 31 січня 2018 року має заборгованість 21 748, 38 грн., яка складається з:

- 3 693,60 грн. заборгованість за кредитом;

- 13 863,98 грн. заборгованість за процентами;

- 2 678,97 грн. заборгованість по пені;

- 500 грн. штраф (фіксована частина);

- 1 011,83 грн. штраф (процентна складова).

Зазначену суму заборгованості позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Відмовляючи в задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановивши, що право позивача порушене, відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску останнім строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір враховує, що він виник між сторонами і стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також штрафу (фіксованої часини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобовязання» і термін «Виконання зобовязання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу строну від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею обовязків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобовязання» і термін «виконання зобовязання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобовязання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобовязання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобовязання.

З матеріалів справи вбачається, що право на предявлення вимоги про стягнення заборгованості у позивача в повному розмірі виникло після спливу 211 днів з часу виникнення простроченої заборгованості за кредитом, тобто 28 грудня 2014 року (пункт 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг). Право предявлення вимоги про стягнення заборгованості за відсотками та комісією згідно з умовами договору виникає у позивача зі спливом відповідного щомісячного строку виконання платежів.

З урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, районний суд дійшов висновку про те, що право на вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками і комісією сплив 27 грудня 2017 року. При цьому, позивач звернувся до суду з позовом у березні 2018 року.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобовязання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобовязання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з довідки ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 55) термін дії картки № 658312, рахунок на яку відкрито 22 вересня 2011 року та яку видано ОСОБА_4 закінчується 12/14.

З розрахунку заборгованості вбачається, останній платіж проведений у липні 2015 року, тобто по закінченню строку дії картки, перевипуску картки не було, про що свідчить довідка ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 55), а з позовом до суду банк звернувся лише в березні 2018 року.

Доводи банку про те, що перебіг позовної давності не закінчився, оскільки 31 липня 2015 року було проведено останній платіж по договірному списанню коштів не можуть бути визнано судами як обгрунтовані, оскільки після закінчення строку дії картки, вона автоматично була заблокована і будь-яких рух коштів по ній неможливий. Особою, що подає апеляційну скаргу не було надано суду апеляційної інстанції доказів, які б спростували встановлені районним судом обставини справи щодо відсутності факту випуску нової картки.

Тому, враховуючи, що договірне списання коштів відбулося поза межами дії картки, суд апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності розпочався 01 серпня 2015 року не приймає до уваги, оскільки вважає їх недоведеними та спростованими матеріалами справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску строку на звернення для захисту своїх прав, хоча й не дав належної оцінки обставині безпідставного договірного списання грошових коштів поза межами строку дії катки, чого банк не вправі був робити в даному випадку, однак правильно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, дав належну оцінку всім іншим доводам по справі, а тому висновок районного суду про відмову в задоволенні позову скасуванню чи зміні не підлягає.

Доводи апеляційної скарги були належним чином оцінені судом апеляційної інстанції і визнані такими, що не дають підстав для визнання рішення суду першої інстанції незаконним.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Черкаської області, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 травня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -

Повний текст постанови виготовлено 20 липня 2018 року.