РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5494/17

пр. № 2/759/1125/18

21 вересня 2018 року 14.15 год. м. Київ Святошинський районний суд м. Києва у складі суду : суддя Величко Т.О. при секретарі : Забела А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Манохіна Ганна Олексіївна про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Манохіна Ганна Олексіївна про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 21 листопада 2011 р. мати - ОСОБА_4, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Лави Сосницького району Чернігівської області, склала заповіт, яким заповіла свою квартиру внуку - ОСОБА_2, реєстрація за адресою: АДРЕСА_2, свою квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується доданою до заяви копією заповіту. 14 листопада 2015 р. заповідач помер. Після його поховання, отримавши свідоцтво про смерть, позивач звернулася до нотаріуса - Основенко Людмили Миколаївни, (Дванадцята київська державна нотаріальна контора, 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9) із заявою про прийняття спадщини. Але нотаріус повідомила позивача, що її мати залишила Заповіт, в якому вищезазначене майно заповіла виключно своєму внуку ОСОБА_2. Заповіт був посвідчений 21 листопада 2011 р. Манохіною Ганною Олексіївною.

Позивач зазначила, що вважаю, що згаданий заповіт є недійсним виходячи із наступного. Матір позивача багато років хворіла на хронічну виразкову хворобу шлунку (перенесла хірургічну операцію), хронічний гастрит, останні роки перед смертю хворіла на цукровий діабет, гіпертонію, часткова втрата слуху, втрата пам'яті, артеріальної гіпертензії, яка впливала на її психічний стан. Тобто, за своїм станом здоров'я вона потребувала постійної сторонньої допомоги та догляду. Позивач одна доглядала за матір'ю, несла витрати на її лікування, оплачувала вартість проведених операцій та реабілітаційний період, Позивач одна несла витрати на її поховання.

Ухвалою суду від 13.06.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 31.08.2017 року прийнято до провадження справи. Ухвалою суду від 12.03.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 26.03.2018 року продовжено розгляд справи.

У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити.

Представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити, у зв'язку з його необґрунтованістю, надав до суду відзив посилаючись на те, щоІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, про що ІНФОРМАЦІЯ_2 складено актовий запис № 17040 та 02.12.2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на наступне майно: -1/3 квартири АДРЕСА_1; - квартира АДРЕСА_3.

Відповідно до заповіту від 21 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манохіною Г.О., зареєстровано в реєстрі за № 2515, квартиру АДРЕСА_3, ОСОБА_4 заповідала своєму онуку ОСОБА_2. Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Спадкодавець ОСОБА_4 склала заповіт щодо частини майна, що належало їй на праві власності, а саме квартири АДРЕСА_3. Позивач не повідомила суд, що вона успадкувала як спадкоємець за законом разом з своєю сестрою ОСОБА_6 в рівних частках 1/3 квартири АДРЕСА_1.

Представник відповідача зазначив, що враховуючи той факт, що відповідно до ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, а днем народження позивача є 01.10.1962, то на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу виповнилося 53 роки. Позивачем не надано доказів про визнання її особою з інвалідністю, а довідки про медичний огляд позивача, датовані 2016 та 2017 роками, тобто через декілька років після відкриття спадщини.

Вказував, що Квартира АДРЕСА_3 була придбана 24.09.2002 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстровано в реєстрі за номером 3230. Вищезгадана квартира була придбана за грошові кошти ОСОБА_6, сестри позивача, яка здійснює в цьому ж будинку свою підприємницьку діяльність (перукарня) в будинку АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3, та яка вирішила оформити її на свою матір, ОСОБА_4, оскільки в 2002 році вона перебувала в стадії розлучення зі своїм чоловіком. За рахунок ОСОБА_6 у вищезгаданій квартирі зроблено ремонт, замінено двері та вікна. В свою чергу, ОСОБА_4 склала заповіт на ОСОБА_6 07 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Манохіною Г.О., реєстровий номер 2688. В подальшому, ОСОБА_6 вирішила, що краще скласти заповіт одразу на одного з її синів, а саме ОСОБА_2, який вже проживав у вищезгаданій квартирі, що і було зроблено 21 листопада 2011 року. Оскільки між позивачем, ОСОБА_1 та матір'ю відповідача, ОСОБА_6 триває довгостроковий конфлікт, то з метою перешкоджання отримання вищезгадної квартири у спадщину, зловживаючи своїми процесуальними правами, було штучно створено підстави для оскарження заповіту, а тому відповідач не погоджується з позовом та просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач ознайомившись з відзовом відповідача надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, пояснивши наступне: що Відповідач у відзиві на позов заявляє, що позивач не повідомила суд що ОСОБА_1 успадкувала як спадкоємець за законом разом зі своєю сестрою ОСОБА_6 в рівних частках 1/3 квартири АДРЕСА_1, чим її сестра ОСОБА_6 ввела суд в оману, не повідомивши, що 13 листопада 1985 р. їхня мати сплатила їй кошти за її частку в цій квартири. Не зважаючи на це сестра позивача 16 червня 2017 р. подала позов в Святошинський суд про визнання права власності в порядку спадкування за законом (справа № 759/9126/17). Святошинський суд виніс рішення, яке залишено в силі Постановою Апеляційного суду, але позивач подала касаційну скаргу в Верховний суд і на даний час справа розглядається в касаційній інстанції. Не зважаючи на те, що кінцевого рішення по справі не винесено, сестра позивача отримала свідоцтво про право власності на 1/6 частки квартири АДРЕСА_1. Хоча дана ситуація не стосується справи по визнання заповіту не дійсним.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_2, померла ОСОБА_4 ( а.с.4).

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4, 21.11.2011 року склала заповіт, згідно якого належну їй на праві вланості квартиру АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_2 ( а.с.9).

Судом встановено, що за життя ОСОБА_4, за заявою позивача або інших родичів ОСОБА_4 нкдієздатною або обмежено ді/здатню у судовому порядку не визнавалася.

Відповідно до ст. 81 ЦК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач не надала суду доказів про підстави вважати, що спадкодавец, матір позивача та відповідача ОСОБА_4, 21.11.2011 року в період складання заповіту, згідно якого належну їй на праві вланості квартиру АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_2, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не надала суду доказів про хвороби спадкодавця в цей період, ліки які приймала спадкодавець та не скористалася правом заявити до суду клопотання про витребування таких доказів, амбулаторних карт тощо.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.ВССУ в своїй узагальненій судовій практиці №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Позивач у судовому засіданні не заявила до суду клопотання про витребування доказів в підтвердження обгрунтувань позовних вимог, судом було роз"яснено позивачу наслідки вчинення чи не вчинення нею процесуальниїх дій.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Манохіна Ганна Олексіївна про визнання заповіту недійсним, задоволенню не підлягає, оскілшлки не підтверджений належними та допуститим доказами.

Керуючись ст.ст. 203, 225, 1233, 1247, 1257 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Манохіна Ганна Олексіївна про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом 30 днів з часу проголошення.

Суддя Т.О. Величко