Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 428/3224/18
Провадження № 22-ц/810/205/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Кострицького В.В.,

суддів: Стахової Н.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Єгорової О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області (суддя Баронін Д.Б.)

від 20 липня 2018 року, дата складення повного тексту 20 липня 2018 року

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, представник ОСОБА_5

відповідач - ОСОБА_2, представник ОСОБА_6

справа про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_4 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування квартири, посвідченого 03 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. за № 1320. В спірній квартири зареєстрований відповідач, ОСОБА_2, який ніякого договору найму з позивачем, як власником квартири ніколи не укладав, але в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку із спірної квартири. У зв'язку із викладеним позивач просить визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, винесеним з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване рішення Сєвєродонецького міського суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що він був власником ? частки квартири АДРЕСА_1, іншим співвласником була ОСОБА_16, разом з якою вони мешкали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, рішенням Сєвєродонецького міського суду від 28 липня 2011 року справа №2-1380/11 позовні вимоги ОСОБА_16 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації від вартості частки житлового приміщення (квартири) - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_16 грошову компенсацію вартості ? частки квартири ? частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 39606 грн. 50 коп.та суму судових витрат. Апелянт вважає, що цей факт свідчить про те що саме він є фактичним власником всієї квартири, та посилається на рішення Апеляційного суду Луганської області від 15 січня 2013 року справа №22ц/1290/5971/12. ОСОБА_2 також зазначає, що він не продавав, не дарував та ніяким чином не відчужував свою квартиру, а ОСОБА_16 якимось чином, разом з ВДВС Сєвєродонецького МУЮ, не повідомляючи апелянта, через торги стала власником всієї квартири, та через деякий час подарувала її своєму малолітньому сину.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 23 серпня 2018 року було відкрито апеляційне провадження. Учасникам запропоновано у строк до 03 вересня 2018 року надати суду відзив на подану апеляційну скаргу.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

04 вересня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Луганської області справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи про дату, час та місце судового засідання.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано Апеляційний суд Луганської області та утворено Луганський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Луганську область, з місцезнаходженням у містах Луганську та Сєвєродонецьку.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови новоутвореного Луганського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного Луганського апеляційного суду з 03 жовтня 2018 року.

Указом Президента України №297/2018 від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Луганської області переведені на роботу на посаду суддів Луганського апеляційного суду.

В порядку, передбаченому статтею 33, частиною 1 статті 357 ЦПК України згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2018 року дану справу розподілено судді-доповідачу Кострицькому В.В., судді, які входять до складу колегії: Стахова Н.В., Ярксько А.В.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року справу призначено до апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідача, відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної часткової власності по 1/2 частці кожному ОСОБА_2 та ОСОБА_16, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. № 826 від 22 лютого 2008 року, копією Витягу з Державного реєстру правочинів № 5479807, наданого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Сердюк Н.І. від 22 лютого 2008 року та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18391523, виданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» від 06 квітня 2008 року.

Згідно із копією свідоцтва про народження НОМЕР_3, виданого 15 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 469. Батьком записаний ОСОБА_2, матір'ю - ОСОБА_16 (а.с. 58).

Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, виданого повторно 06 травня 2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 рокк, про що зроблено відповідний актовий запис № 469. Батьком записаний ОСОБА_3, матір'ю - ОСОБА_16 (а.с. 13).

Зі змісту листа Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Луганській області від 14.07.2018 року № 5125/17.10-33 вбачається, що в актовому записі про народження ОСОБА_4 були внесені зміни в частині відомостей про батька на підставі рішення суду від 01.02.2017 року про усиновлення.

Відповідно до копії довідки № 12267, виданої 12 жовтня 2017 року Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради, в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований ОСОБА_2 (а.с. 34)

Судом першої інстанції було встановлено, що станом на час розгляду цієї справи квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4, що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. № 1320 від 03 жовтня 2017 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 99201745, наданого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. від 03 жовтня 2017 року (а.с. 10-12)

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 119771275 від 05 квітня 2018 року вбачається, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4 (а.с.13).

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

При ухваленні рішення суд першої інстанції врахував правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України по справі № 6-158цс14 та яка зводиться до того, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Згідно із ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, правовий порядок в Україні ґрунтується в тому числі на тому, що держава гарантує офіційне визнання і підтвердження права власності на те нерухоме майно, яке пройшло державну реєстрацію.

Луганський апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право власності позивача на спірну квартиру, так само як і право власності попереднього власника ОСОБА_16 на спірну квартиру, пройшло державну реєстрацію, яка не визнана незаконною та не скасована та враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2, не є членом сім'ї позивача, не надав доказів укладення договору найму з позивачем та в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку із спірної квартири, позовні вимоги позивача стосовно визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, підлягають задоволенню.

Наведені в апеляційній скарзі доводи апеляційним судом відхиляються, оскільки судом першої інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права. Доводи апелянта про те, що саме він є фактичним власником всієї квартири, та посилання на рішення Апеляційного суду Луганської області від 15 січня 2013 року справа №22ц/1290/5971/12, не є обгрунтованим матеріалами справи так як зазначене рішення грунтувалось на тих обставинах які існували ву 2013 році, а на час слухання зазначеної справи квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4, що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. № 1320 від 03 жовтня 2017 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 99201745, наданого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Дашдаміровим Е.А. від 03 жовтня 2017 року (а.с. 10-12). Зазанчені документи є чинними і не скасованими.

При цьому колегія суддів зауважує, що, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи те, що спір по суті судом першої інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 29 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді