Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/30057/16-ц

провадження № 61-28952св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач-1 - ОСОБА_6,

представник відповідача-1 - ОСОБА_7,

відповідач-2 - публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

представник відповідача-2 - ОСОБА_8, ОСОБА_9,

третя особа-1 - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,

представник третьої особи-1 - ОСОБА_10,

третя особа-2 - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова кампанія «Капітал Гарант Інвест»

представник третьої особи-2 - ОСОБА_12,

тертя особа-3 - товариство з обмеженою відповідальністю «Кантрі Девелопмент»,

представник третьої особи-3 - ОСОБА_13.

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Маліновської В. М. від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М. від 05 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова кампанія «Капітал Гарант Інвест» (далі - ТОВ «ФК «Капітал Гарант Інвест»), товариство з обмеженою відповідальністю «Кантрі Девелопмент» (далі - ТОВ «Кантрі Девелопмент») про визнання недійсним договору іпотеки.

Позов мотивовано тим, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. З Єдиного реєстру судових рішень (заочне рішення у справі № 761/19359/15-ц від 18 лютого 2016 року) їй стало відомо про існування договору іпотеки другої черги від 18 вересня 2007 року, укладеного між її матір'ю ОСОБА_6 та ПАТ «Брокбізнесбанк», відповідно до умов якого спірна квартира, в якій вона мешкає із дитинства, передана в іпотеку для забезпечення кредитного договору від 17 вересня 2007 року № 07Ф-178. Позивач указувала, що право власності на спірну квартиру у ОСОБА_6 виникло в 2003 році, а вона зареєстрована у цій квартирі з 31 серпня 2004 року; на момент укладення спірного іпотечного договору їй було 17 років, тобто на момент укладення вказаного договору вона була неповнолітньою і проживала у квартирі, що стала предметом іпотеки. Таким чином, для укладення договору іпотеки обов'язково повинна була бути попередня згода органу опіки та піклування. Оскільки вона є членом сім'ї відповідача-1, який є власником квартири на законних підставах. З огляду на вказане вище та посилаючись на те, що спірний іпотечний договір укладений із порушення чинного законодавства та її прав і інтересів, позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати недійсним договір іпотеки другої черги від 18 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та АБ «Брокбізнесбанк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що оскільки, укладення іпотечного договору другої черги від 18 вересня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_6, хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_4 на користування житлом - квартирою № АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачка не мала та не має права власності на спірну квартиру, а набула права користування зазначеною квартирою як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці, а тому укладення іпотечного договору хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_4 на користування цим житлом.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що спірний іпотечний договір прямо призвів до порушення прав позивача, оскільки результатом укладення цього договору стало відчуження квартири, в якій вона мешкала, третім особам внаслідок звернення стягнення на квартиру за вказаним іпотечним договором.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що 17 вересня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 07Ф-178, з урахуванням договору про внесення змін № 1 від 10 листопада 2008 року, за умовами якого банк відкрив позичальнику відкличну кредитну лінію з кредитної заборгованості в сумі у розмірі 1 250 000,00 дол. США, на строк з 17 вересня 2007 року по 02 листопада 2009 року зі сплатою за користування кредитом 16 % річних для споживчих потреб.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між сторонами 18 вересня 2007 року було укладено іпотечний договір другої черги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрований в реєстрі за № 7245, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2012 року у справі № 2-5347/11, з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2012 року за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за об'єднаним позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання кредитного договору недійсним, позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено в повному обсязі та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_6; зобов'язано провести стягнення в рахунок заборгованості ОСОБА_6 за договором кредиту № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 року в розмірі 2 101 024,49 дол. США; визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а саме: проведення прилюдних торгів; визначено початкову ціну для реалізації предмету іпотеки - 5 419 400,00 грн. В задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилалася на те, що на час укладення спірного іпотечного договору їй було 17 років, тобто вона була неповнолітньою і проживала в квартирі, що стала предметом іпотеки, а тому для укладення договору іпотеки обов'язково повинна була бути попередня згода органу опіки та піклування, і тому вона вважає, що її права було порушено.

За змістом статті 12 Закону України від 02 червня 2005 року «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ? з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Аналогічна позиція викладена в Постанвоі Верховного Суду України від 27 січня 2016 року за наслідками розгляду справи № 6-1055цс15.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року за наслідками розгляду справи № 6-589цс16.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко протии Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), встановили, що укладення іпотечного договору другої черги від 18 вересня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_6 відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої на той час ОСОБА_4 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило