АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Херсон

справа № 766/1674/17

провадження № 22-ц/791/949/18

Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 08 травня 2018 року в справі за поданням Суворовського районного відділу державної виконавчої служби м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про примусове проникнення до житла, заінтересовані особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 Абдуллаєвич,

встановив:

У березні 2018 року Суворовський районний відділ державної виконавчої служби м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, зазначивши, що у відділі державної виконавчої служби на виконанні перебуває виконавчий лист 766/1674/17, виданий 25 вересня 2017 року Херсонським міським судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 ОСОБА_8 Абдулаєвича боргу в розмірі 202 453,89 грн.

Виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа відкрито 05 жовтня 2017 року, про що повідомлено сторін шляхом направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

Під час здійснення державним виконавцем заходів примусового виконання наведеного рішення суду встановлено, що за боржником ОСОБА_7 не зареєстровано рухоме та нерухоме майно, відкриті розрахункові рахунки у нього також відсутні, пенсійні виплати він не отримує.

Перевірити майновий стан боржника за зазначеним у виконавчому листі місцем його проживання (реєстрації) АДРЕСА_1, не виявилось можливим у звязку із відмовою сестри боржника ОСОБА_5 та самого боржника в доступі до житла за відсутності відповідного рішення суду, про що державним виконавцем були складені відповідні акти.

Посилаючись на те, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, не працює, інших доходів не має, майно, на яке можливо звернути стягнення у нього відсутнє, заявник просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 08 травня 2018 року подання задоволено, надано дозвіл Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області на примусове проникнення до житла, власником якого є ОСОБА_5, за адресою: м. Херсон, вул. Покришева, 53, к. 4, кв. 95, з метою перевірки майнового стану боржника ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання, зазначаючи, що вона не є стороною у виконавчому провадженні та участі у справі не брала, тому суд, надавши дозвіл на проникнення до належного їй на праві приватної власності житла, порушив гарантоване як національним, так і міжнародним законодавством, її право на повагу та недоторканість житла.

Також зазначила, що в порушення норм процесуального права, суд надав дозвіл на проникнення до житла особі Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, яка із відповідним поданням до суду не зверталась та до участі у справі залучена не була.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_9 ОСОБА_10 доводи скарги не визнав, ухвалу суду просить залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно із пунктом 8 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи, що наразі апеляційні суди в апеляційних округах не утворені, справа підлягає перегляду в апеляційному порядку Апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Херсонський міський суд Херсонської області, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ухвала суду про надання дозволу органам державної виконавчої служби на примусове проникнення до житла боржника мотивовано тим, що вчинення наведеної виконавчої дії передбачено положеннями Закону України «Про виконавче провадження» та є необхідним для перевірки майнового стану останнього з метою забезпечення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2017 року Херсонський міський суд Херсонської області видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 боргу за договором позики у розмірі 7364,64 доларів США, що станом на 19.01.2017 року еквівалентно 202 453 грн 89 коп.

Постановою державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області ОСОБА_11 від 05 жовтня 2017 року на підставі наведеного виконавчого документа відкрито виконавче провадження.

Здійснюючи заходи примусового виконання судового рішення, державний виконавець зробив запити до компетентних органів щодо наявного у боржника рухомого та нерухомого майна і отримав інформацію про відсутність майна, зареєстрованого на імя ОСОБА_7

29 листопада 2017 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна ОСОБА_7, однак виконати цю постанову та описати майно боржника не зміг через те, що не був допущений до житла, в якому останній зареєстрований в установленому законом порядку. Грошові кошти на рахунках ОСОБА_7 в ПАТ «Укрсоцбанк» відсутні, чи наявні в нього кошти у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках у інших банках та фінансових установах державному виконавцеві невідомо.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із способів, які застосовуються для забезпечення реального виконання судових рішень, згідно із наведеним вище Законом є звернення стягнення на майно боржника, для реалізації якого виконавцем накладається арешт на майно (кошти) боржника шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису (ст.ст.48,56 Закону).

При цьому під час здійснення виконавчого провадження виконавець наділений правом, зокрема за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника- фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення (п.4 ч.3 ст.18 Закону).

Боржник, в свою чергу, зобовязаний допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; своєчасно зявлятися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження ( ч.5 ст.19 Закону).

ОСОБА_7, будучи боржником у виконавчому провадженні за рішенням майнового характеру, декларацію про свої доходи та майно виконавцеві не подав, на вимогу виконавця не зявлявся, до житла за зареєстрованим місцем проживання не допускав, пояснення за фактом невиконання судового рішення не надавав.

Згідно із ст.439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз положень наведених норм матеріального та процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що умовами примусового проникнення до житла боржника для арешту майна, яке там знаходиться, є неможливість виконання рішення суду в інший спосіб, зокрема за рахунок звернення стягнення на кошти боржника та інше його майно.

Враховуючи, що із наданих державним виконавцем документів виконавчого провадження вбачається неможливість виконання рішення суду про стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 грошових коштів у розмірі 202 453,89грн в інший спосіб через відсутність у нього коштів у національній та іноземній валютах, інших цінностей, у тому числі коштів на рахунках у банках та інших фінансових установах, а також рухомого і нерухомого майна, що підлягає державній реєстрації та зважаючи, що будучи повідомленим про відкрите виконавче провадження і намір державного виконавця вчинити дії щодо опису та арешту його майна, ОСОБА_7 не надав доступу до свого житла, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для задоволення подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника.

При цьому суд правильно виходив із того, що житлом боржника у спірних правовідносинах є його зареєстроване місце проживання.

Так, відповідно до положень ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено внесення інформації до реєстру територіальної громади документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (реєстрація).

Відповідно до положень статті 6 наведеного Закону громадяни України зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох або більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобовязання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь в судовому процесі в будь-якій якості, зобовязані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Оскільки ОСОБА_7, беручи участь у судовому процесі в якості відповідача з січня 2017 року, не повідомляв орган реєстрації про своє інше, ніж зареєстроване, місце перебування та не повідомив про інше місце свого проживання органи виконавчої служби, правові підстави вважати, що квартира № 95, яка знаходиться в будинку №53, корпус №4 по вул. Покришева в м.Херсоні, не є житлом боржника відсутні.

Отже, висновки суду у спірних правовідносинах відповідають положенням ст.310 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження» та підтверджені наданими органами державної виконавчої служби доказами, які в процесі вирішення судом питання про примусове проникнення до житла боржника не спростовані.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, твердження скаржника про те, що суд надав дозвіл на примусове входження до житла боржника, яким є належна на праві власності їй, а не боржнику, квартира, порушивши тим самим визначений нормами, в тому числі міжнародного, права принцип недоторканності житла, колегія суддів до уваги не приймає, так як гарантована ст.30 Конституції України недоторканність житла не є безумовною.

Так, частиною другою наведеної норми Основного Закону України, а також частиною другою статті 311 ЦК України, яка регулює питання щодо недоторканності житла, передбачено за вмотивованим рішенням суду проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в них огляду чи обшуку.

Передбачають право держави на обмеження принципу недоторканності житла і міжнародні акти, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі та які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійснення своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозвязку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України від 31 травня 2011 року, справа №1-18/2011, конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

В Україні як правовій державі визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Конституції України, який передбачає панування права в суспільстві і вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, завданням якого є, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Звернутися за захистом своїх прав до суду може кожна особа в порядку, встановленому Кодексом; судовий розгляд справи закінчується ухваленням рішення суду, яке є обовязковим до виконання на всій території України (пункти 3, 4 рішення Конституційного Суду України).

З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог діючим в Україні законодавством передбачено інститут примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника.

При цьому згідно із положеннями Закону України «Про виконавче провадження» у випадку звернення стягнення на майно боржника, що перебуває у інших осіб (в даному випадку в квартирі, власником якої є заявник) виконавчі дії здійснюються виконавцем з врахуванням прав цих осіб та наданих ними відомостей щодо майна боржника.

Крім того, згідно із ст.59 наведеного Закону, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, посилання заявника на порушення її прав при ухваленні судом оскаржуваного судового рішення є необґрунтованими.

Необґрунтованими колегія суддів вважає також доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при визначенні особи, якій надано дозвіл на примусове проникнення до житла боржника, оскільки за змістом ст. ст.5, 24 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається, зокрема на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а виконавчі провадження можуть передаватися від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 грошових коштів постановою державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Херсонській області від 22 березня 2018 року (після звернення до суду із відповідним поданням) передано до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Херсонській області, державний виконавець якого 27 березня 2018 року виніс постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання, тому суд обґрунтовано надав дозвіл на примусове проникнення до житла боржника саме цьому органу примусового виконання рішень.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині недотримання судом першої інстанції норм процесуального права щодо ухвалення процесуального рішення про заміну заявника в даній справі його правонаступником, представник якого підтримував подання в судовому засіданні на підставі виданої йому Головним територіальним управлінням юстиції у Херсонській області довіреності.

Однак, відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що наведене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення подання державного виконавця, воно не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, а допущене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, тому підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, відхилити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

ОСОБА_3

Повний текст постанови складено 12 липня 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова