Постанова

Іменем України

05 липня 2018 року

м. Київ

справа № 274/6463/13-ц

провадження № 61-22159св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко НаталіяВікторівна,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2016 року у складі судді Замеги О. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Шевчук А. М., Косигіної Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 31 січня 2007 року між банком і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 31 січня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 31 січня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме - житловий будинок загальною площею 81,10 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1.

Унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором від 31 січня 2007 року утворилась заборгованість у розмірі 54 631,55 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 436 506,08 грн, з яких: 47 855,92 дол. США - заборгованість за кредитом, 7 046,02 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_5

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2007 року у розмірі 6 851,88 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 54 746,52 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 547,47 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитор, звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, який був задоволений рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 листопада 2008 року, змінив строк виконання основного зобов'язання. Встановивши, що цей позов банком був пред'явлений у жовтні 2013 року, суд дійшов висновку про пропуск позивачем загального строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні цих вимог. При цьому суд стягнув з позичальника заборгованість за процентами за користування кредитом у межах трирічного строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши, що рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 листопада 2008 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 31 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 виконано 29 жовтня 2009 року, а з позовом до суду у цій справі банк звернувся 18 жовтня 2013 року, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 47 855,92 дол. США, оскільки позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» повністю.

Судові рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» не оскаржуються, тому відповідно до статті 400 ЦПК України в касаційному порядку у цій частині не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Таким чином, оскільки кінцевий строк виконання основного зобов'язання сторонами було встановлено до 31 січня 2027 року, то з позовом про захист своїх порушених прав банк має право звернутися до 31 січня 2030 року.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання має право заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами за статтею 1048 цього Кодексу), що підлягає сплаті.

У справі, яка переглядається, суд установив, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 листопада 2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 січня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1, яке було виконано 29 жовтня 2009 року.

Вказане свідчить, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, банк реалізував передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право вимоги дострокового виконання основного зобов'язання та відповідно змінив строк виконання основного зобов'язання.

Представником відповідача заявлено про застосування позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 51 т. 2).

Враховуючи, що з цим позовом до суду банк звернувся лише у жовтні 2013 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 31 січня 2007 року у розмірі 47 855,92 дол. США(тіло кредиту), у зв'язку із пропуском позивачем загальної позовної давності.

Посилання касаційної скарги про те, що кредитний договір укладався до 31 січня 2027 року і лише через три роки позовна давність могла закінчитися, безпідставні, оскільки позичальник допустив кредитну заборгованість, банк пред'явив дострокову вимогу про повернення всього кредиту, подав позов, який розглянуто ухваленням рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 листопада 2008 року. Після пред'явлення позову позовна давність перервалась і почала перебіг заново, проте позов банком було пред'явлено лише у жовтні 2013 року.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк