Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

місто Київ

справа № 128/3249/15-ц

провадження № 61-18056ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоінтеграція-Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

(далі - ПАТ «Універсал Банк», банк), який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний») та Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк») з усіма його правами та зобов'язаннями, звернулося до суду позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоінтеграція-Україна» (далі - ТОВ «Енергоінтеграція-Україна», товариство) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 червня 2007 року ВАТ «Банк «Універсальний» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір №15/04/496-к-07, відповідно до умов якого позичальнику наданий кредит на суму 1 090 180, 00 грн строком на 240 місяців, до 20 червня 2027 року, зі сплатою 17, 45 % річних. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 червня 2007 року між ВАТ «Банк «Універсальний» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалась перед кредитором нести солідарну майнову відповідальність з ОСОБА_3 за виконання зобов'язань за кредитним договором. Також у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Банк «Універсальний» та ТОВ «Енергоінтеграція-Україна» укладено договір поруки № 15/04/496 П-07. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору позичальником у банку виникло право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, яким останній скористався шляхом звернення до суду з позовом до відповідачів.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 грудня 2011 року, що набрало законної сили, з відповідачів солідарно стягнуто на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 433 319, 04 грн непогашеного кредиту та судові витрати. Посилаючись на те, що строк дії кредитного договору встановлено до 20 червня 2027 року й у відповідача станом на 21 серпня 2015 року виникла прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 09 липня 2011 року до 21 серпня 2015 року в розмірі 298 822, 26 грн, а також за пенею за порушення строків користування кредитом в розмірі 26 435, 39 грн, банк просив задовольнити позов та стягнути з боржника й поручителів зазначені грошові кошти в сумі 325 257, 65 грн.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року позов задоволено. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ТОВ «Енергоінтеграція-Україна» на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість станом на 21 серпня 2015 року в сумі 325 257, 65 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що кредитний договір не розірвано, строк його дії закінчується 20 червня 2027 року, а тому, враховуючи порушення позичальником зобов'язання з повернення кредиту, з відповідачів підлягають стягненню нараховані за кредитним договором проценти та пеня.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалося тим, що пред'явивши у липні 2011 року до суду позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повне дострокове погашення усієї існуючої станом на 08 липня 2011 року заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Українизмінив строк виконання основного зобов'язання з 2027 року на час пред'явлення вимоги і вважав, що такий строк виконання настав, а тому в зв'язку з закінченням строку договору з цього часу не може дотримуватись графік погашення кредиту та продовжуватись нарахування заборгованості за відсотками за договором до 2027 року.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, банк просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводами касаційної скарги є те, що позикодавець має право отримати проценти від суми позики, які згідно зі статтею 1048 ЦК України нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником до дня повернення позики, якщо інше не встановлено договором. Оскільки кредитним договором визначено порядок нарахування процентів до дня повернення кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом, що відповідає положенню частини другої статті 1048 ЦК України, то суд вправі відмовляти у стягненні донарахованих процентів за весь час користування кредитними коштами. В апеляційного суду були відсутні підстави вважати, що дія кредитного договору припинилась, оскільки рішення суду про стягнення кредитної заборгованості залишалось невиконаним. Пеня за своєю правовою природою стимулює боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань, таким чином, за змістом статті 549 ЦК України банк має право на стягнення пені за подальше порушення грошових зобов'язань після ухвалення рішення суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 16 жовтня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 червня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 15/04/496-к-07, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на суму 1 090 180, 00 грн строком на 240 місяців, до 20 червня 2027 року, зі сплатою 17, 45 % річних та погашенням згідно з графіком, що є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2 кредитного договору банк зобов'язався відкрити позичальнику позичковий рахунок та надати кредитні кошти за умови укладення договорів забезпечення, зазначених в розділі 2 договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30 травня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

21 червня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ТОВ «Енергоінтеграція-Україна» укладено договір поруки, відповідно до умов якого товариство поручилося за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в рахунок повернення отриманого у 2007 році кредиту в сумі 1 090 180, 00 грн станом на 08 липня 2011 року ОСОБА_3 сплатив 656 860, 96 грн заборгованості за сумою кредиту (залишок 433 319, 04 грн), 409 124, 61 грн - за відсотками за користування кредитом та 2 837, 77 грн - за пенею.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 грудня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 433 319, 04 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов'язання.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.

Верховний Суд дійшов до переконання, що, звернувшись до суду із позовом про стягнення із позичальника та поручителя кредитної заборгованості у повному обсязі, банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов'язання.

З огляду на те, що банк звернувся до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості, тобто пред'явив до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого він не міг такі проценти нараховувати.

Щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду, Верховним Судом враховано таке.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфа 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не зазначено у законі чи в договорі.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти пені.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик