Справа № 161/6066/16-ц
Провадження № 2/161/2477/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2018 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Черняка,

за участю секретаря судового засідання - Новаковської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом про визнання додаткових угод від 28.07.2008 року і 19.12.2011 року до кредитного договору № VO21G1 від 25.04.2008 року недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (на момент укладення договору ЗАТ КБ «Приватбанк»), як кредитором, та нею, як позичальником, було укладено кредитний договір № VO21G1, згідно з яким банк надав готівкою в касі банку позичальникові кредитні кошти в сумі 176750,00 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом та інші платежі передбачені договором строком до 25.04.2026 року. 28.07.2008 року з ініціативи банку між сторонами було підписано додаткову угоду до вищезазначеного договору строком до 28.07.2026 року, відповідно до якої кредитором надано не відновлювальну кредитну лінію у розмірі 38140,42 доларів США, шляхом перерахування їх на рахунок № НОМЕР_1, на поліпшення якості окремого житлового будинку з земельною ділянкою, зі сплатою 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно договору. Станом на день укладення даної угоди залишок заборгованості складав 176208,75 грн., що еквівалентно 38140,42 доларам США. 19.12.2011 року банком договір було викладено в іншій редакції, де сума кредиту вже становила 39286,45 доларів США і вказана сума повинна була бути перерахованої на новий рахунок №891 зі сплатою на суму залишку заборгованості по кредиту за ставкою 1,17% на місяць. Також визначено сплату щомісячного платежу за кредитом в розмірі 593,5 доларів США починаючи з 12.12.2011 року. Зазначає, що дії Банку не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені з моменту укладення кредитного договору, а також є такими, що укладені під впливом обману. Зокрема, в умовах додаткової угоди банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що була обумовлена між сторонами під час підписання гривневого кредитного договору 25.03.2008 року; в порушення вимог п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування , в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту в порівнянні з гривневим кредитом, яка надається перед укладенням кредитного договору; оспорюваний кредитний договір містить положення, що призводять до суттєвого обмеження права та інтересів споживача - умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, які завдають шкоди становищу споживача; в порушення вимог п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту Банк не попередив її про валютні ризики під час виконання зобов'язань.

Позивач в судові засідання, які були призначені на 19 червня 2018 року, 02 липня 2018 року, 06 серпня 2018 року та 27 серпня 2018 року не прибула, свого представника не направила, хоча належним чином повідомлялась судом про час та місце розгляду справи.

Як вбачається з поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції № 054 ухвала суду від 29 травня 2018 року була отримана адресатом (членом сім'ї). Крім того, про розгляд даної справи позивача було повідомлено шляхом розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Пунктом 2 частини третьої статті 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 11 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства визнаний принцип пропорційності, відповідно до якого, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

В даному випадку, на підставі розпорядження керівника апарату Луцького міськрайонного суду Волинської області в результаті повторного автоматизованого розподілу справ дана справа розподілена для розгляду судді Черняку В.В. 24 травня 2018 року.

Суд розцінює поведінку позивача як зловживанням процесуальними правами, яка полягає у невиправданому затягуванні судового процесу.

У зв'язку з вищенаведеним, враховуючи принцип пропорційності цивільного процесу, суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача, яка належним чином була повідомлена про судове засідання.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується його особистим підписом в судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. В письмових запереченнях, поданих на адресу суду, проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що до даних правовідносин неможливим застосування твердження вчинення правочину під впливом обману, оскільки винних та навмисних дій зі сторони банку не вчинялось. Банк не запевнював іншу сторону про властивості та наслідки правочину, які насправді наступити не можуть, оскільки позивач мала можливість ознайомитись зі змістом кредитного договору та додаткових угод перед підписанням та усвідомити наслідки підписання даних документів. Умислу, як неодмінної умови кваліфікації недійсності правочину за ст..230 ЦК України, зі сторони банку не було, оскільки позивач з власної волі написала заяву про переведення валюти кредиту з гривні в долар США, внаслідок чого сторони уклали додаткову угоду. Крім того, посилаючись на ухвалу ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року у справі № 727/4356/15-ц, вказує, що статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб'єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. Крім того, вважає, що на час звернення до суду з даним позовом позивачкою пропущено трирічний строк позовної давності. Про застосування наслідків пропуску строку позовної давності ним подано письмову заяву. Просить суд відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно від ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом , доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 19.03.2008 року позивачем - ОСОБА_1 було підписано заяву про ознайомлення та надання згоди з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі, в т.ч., щодо сукупної вартості кредиту та ін. (а.с.124).

25.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № VO21G відповідно до якого позичальник отримала кошти в сумі 176750,00 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, а також сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, строком погашення до 25.04.2026 року на поліпшення якості окремого житлового будинку з земельною ділянкою розташованою за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 8-11).

07.07.2008 року позивачем - ОСОБА_1 подано на адресу банку повідомлення (заяву) з проханням залишок заборгованості по кредитному договору конвертувати у валюту долара США по курсу процесингу на дату укладення додаткової угоди до договору.

28.07.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № VO21G від 25.04.2008 року згідно якого вбачається, що Договір про іпотечний кредит було викладено в інший редакції, зокрема, банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 28.07.2008 року по 25.04.2026 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 38140,42 доларів США на наступні цілі: поліпшення якості вищезазначеного житлового будинку з земельною ділянкою, зі сплатою 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3,00% річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно договору. Станом на день укладення даної угоди залишок заборгованості за іпотечним договором від 25.04.2008 року складав 176208,75 грн., що еквівалентно 38140,42 доларам США. У вказаній додатковій угоді від 28.07.2008 року зазначається, що при порушенні позичальником зобов'язань, ОСОБА_1 повинна сплачувати банку пеню у розмірі 0,1% від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки. (а.с. 12-15).

Також, відповідно додаткової угоди до кредитного договору № VO21G від 25.04.2008 року, яка була укладена 19.12.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, вбачається, що сторони дійшли згоди про внесення змін в попередньо вказаний кредитний договір, відповідно до якого пункт 8.1 Договору був викладений у новій редакції. В даній додатковій угоді зазначено, що банк зобов'язався надати кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_2 на строк з 28.06.2008 року до 25.04.2026 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії кредиту у розмірі 39286,45 доларів США на наступні цілі: поліпшення якості житлового будинку з земельною ділянкою, зі сплатою 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за користування кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно договору з встановленням періоду виплати з «25» по «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості позичальником за цим договором здійснювався шляхом щомісячної сплати, починаючи з 12.12.2011 року коштів у сумі 593,50 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися згідно графіку погашення кредитного договору (а.с. 48-53).

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, суд вважає встановленим, що договір про іпотечний кредит № VO21G від 25.04.2008 року був змінений шляхом укладення додаткових угод за згодою сторін.

Про наявність згоди позивачки ОСОБА_1 на зміну договору про іпотечний кредит, на думку суду, свідчать підписи позивачки, вчинені на додаткових угодах від 28.07.2008 року та від 19.12.2011 року.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, допустимої, достовірної та своєчасної інформації щодо наданих послуг.

Щодо посилань позивача на те, що банк не попередив її про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе вона, то у пунктах 15,16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Тому банк, сам не міг передбачити фактичне подорожчання кредиту і повідомити про це позивача.

Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг».

Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Разом з тим, кредитний договір та додаткові угоди до нього укладені в письмовій формі, підписані повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. При їх укладанні сторони знали про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджували їх.

Доказів, які б свідчили про відсутність вільного волевиявлення учасників правочинів або невідповідності їх внутрішньої волі на укладення договорів суду не надано, а тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд про застосування строків позовної давності.

Відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні.

Між тим, враховуючи безпідставність позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 77, 78, 141, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.08.2018 року.

Суддя Черняк В.В.