Справа № 341/793/17
Провадження № 22-ц/779/858/2018
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі суддів колегії судової палати у цивільних справах головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю позивача ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2,

відпаовідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Галицької РДА про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 10 травня 2018 року, ухвалене суддею Юсип І.М. в м. Галич,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

26 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Галицької РДА про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.09.2006 року між сторонами зареєстровано шлюб, в якому у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Галицького районного суду від 31.10.2016 року шлюб між сторонами розірвано, дітей вирішено залишити проживати разом із матірю. Однак син увесь час після розлучення проживає разом з батьком. Дочка проживає з матірю, яка неналежно здійснює догляд за дочкою, про що складено акт від 05.01.2017 року. ОСОБА_3 залишила шестирічну доньку і поїхала на заробітки в Польщу. Вважав, що в інтересах дітей доцільно визначити їх місце проживання разом із ним. Мати не цікавиться життям сина, навчанням, здоровям, харчуванням, не телефонує, не допомагає у навчанні, не займається ним. Так само як і не займається вихованням і доглядом за донькою, яка ходить цілими днями по вулиці недоглянута. Просив визначити місце проживання малолітніх дітей разом із ним.

Рішенням Галицького районного суду від 10 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Галицької РДА про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову, вказуючи на те, що суд неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. Вказує на те, що хоча рішенням суду дітей залишено проживати з матірю, малолітній син з часу розірвання шлюбу проживає з ним, а дочка не отримує від своєї матері належного виховання, належним чином не доглянута. Зазначає, що на даний час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6, разом ведуть спільне господарство, дружина добре ставиться до його сина, про що свідчать довідки та акти матеріально-побутових умов сімї, видані Демешківською сільською радою Галицького району. На думку апелянта, суд першої інстанції помилково послався на Висновок від 14.07.2017 року комісії з питань захисту прав дитини Галицької РДА, так як ні у Висновку, ні у самому рішенні суду не встановлено виняткових обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком. Вказує на те, що судом не було взято до уваги, що з 31.10.2016 року і по даний час син проживає з позивачем. Він здійснює належний догляд за сином матеріально його утримує. Вихованням та матеріальним забезпеченням дочки займається також він. В матеріалах справи відсутні докази того, що мати намагалася законним чином вирішувати питання про відібрання дитини. Висновок комісії з питань захисту дітей Галицької РДА не містить належного обґрунтування щодо переваги у встановленні місця проживання дітей з матірю.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, 15.02.2011 року, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії 1-НМ № 118674 та серії 1-НМ № 177002, виданими 03 лютого 2009 року та 25 лютого 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції Івано-Франківської області.

Рішенням Галицького районного суду від 31 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Малолітніх дітей залишено проживати разом з матірю.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини Галицької РДА рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей з ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. ОСОБА_3 належно піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Встановлені судом факти свідчать про те, що сторони мають між собою непорозуміння, однак зазначені обставини не можуть впливати на відносини між матірю та дітьми та не свідчать про підстави відібрання дітей у матері. Не знайшли підтвердження зазначені позивачем обставини, що дитина перебуває під негативним моральним та психологічним впливом матері. Судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави змінити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і розлучити їх з матір'ю.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Крім того, відповідно до положень принципу N 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією N 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Як передбачено ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Галицького районного суду від 31 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Малолітніх дітей залишено проживати разом з матірю.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини Галицької РДА від 14.07.2017 року рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей з ОСОБА_3 (а.с.29).

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).

Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини.

Установлено, що згідно Довідки-характеристики, виданої Демешківською сільською радою Галицького району від 06.03.2018 року позивач займається підприємницькою діяльністю у селі, є співвласником обєкта торгівлі з роздрібного продажу продовольчих товарів (а.с.103).

Як вбачається з довідки Івано-Франківського обласного наркологічного диспансера № 01-7/307 від 11.04.2018 року ОСОБА_1 на обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері не перебуває (а.с. 114).

ОСОБА_3 згідно довідки Демешківської сільської ради Галицького району № 238 від 18.08.2017 року не зареєстрована, але проживає час від часу в с. Німшин по вул. Івана Франка, 3 Галицького району (а.с.48).

На даний час відповідач зареєстрована та проживає в м. Галичі разом з дочкою.

Згідно довідки поліклініки Галицької ЦРЛ ОСОБА_3 під наглядом у кабінеті психіатра та нарколога не перебуває (а.с.109, 110).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що дочка не отримує від ОСОБА_3 належного виховання та догляду, оскільки спростовуються даними, які містяться в позитивній характеристиці на неповнолітніх дітей (а.с.27,28).

Відповідно до розяснень, даних у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке б відповідало інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою. Велике значення мають почуття і емоції батьків і дітей. Малолітні діти, як правило, більше потребують материнської турботи.

При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

ОСОБА_3 належно піклується про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток.

Докази, які б давали підстави змінити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384,391,392 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Галицького районного суду від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 20 липня 2018 року.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Л.В.Василишин

ОСОБА_7