АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №638/19828/15 (категорія відшкодування шкоди)

Провадження №22-ц/790/44/18

23 серпня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченка І.О.,

- Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_3

та ОСОБА_4

на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 березня 2016 року (суддя - Задорожний М.І.)

у цивільній справі (№638/19828/15) за позовом ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5

до ОСОБА_4

про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, -

встановив:

ОСОБА_3 у власних інтересах та інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_5 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.05.2015 року ОСОБА_4 о 17-30 год. в районі будинку № 18 по вулиці Леніна у м. Харкові, керуючи автомобілем НОМЕР_1, виїхав на зустрічну смугу, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «AUDI А6», державний номер НОМЕР_2, під керуванням - ОСОБА_3 Протиправними діями відповідача, внаслідок скоєної ним ДТП, позивачу спричинено матеріальну шкоду, яка полягає у вартості відновлювального ремонту пошкоджень належного їй автомобіля у розмірі 340 754,00 грн., що підтверджується звітом про незалежну оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу. Після вчинення ДТП відповідач визнав вину та факт спричиненої позивачу матеріальної шкоди і відповідно до розписки наданої 28.05.2015 року сплатив - 5000 доларів США (п'ять тисяч доларів США), як частину від загальної суми. Відповідно до офіційного курсу валют зазначеному на сайті Національного Банку України станом на 28.05.2015 року 5000 доларів США склало - 105 200 грн. (100$ = 2104, 1285 грн.). Отже, залишок несплаченої матеріальної шкоди складає 235 554,00 грн. (340 754,00-105 200,00)

Крім того, учасником та постраждалою внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди разом зі позивачем стала її неповнолітня донька, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. В момент ДТП донька позивача була травмована фізично та психологічно.

Пережита позивачем разом з донькою дорожньо-транспортна пригода має негативний вплив на психічний стан їх обох, чим порушується нормальній ритм життя.

З огляду на викладене, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь в якості компенсації матеріальної шкоди суму у розмірі - 235 554 грн., та в якості компенсації моральної шкоди суму у розмірі 50000,00 грн., а також стягнути ОСОБА_4 на її користь в інтересах доньки ОСОБА_5 в якості компенсації моральної шкоди суму у розмірі 50000,00 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.03.2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації моральної шкоди суму у розмірі 50000,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 в якості компенсації моральної шкоди суму у розмірі 50000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.03.2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд зазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивачів подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 157036,00 грн., а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на безпідставність висновків суду першої інстанції про відсутність в неї права на отримання компенсації за спричинену відповідачем матеріальну шкоду у вигляді пошкодження транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_3. При цьому, апелянт зазначає, що хоча згідно свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу його власником був ОСОБА_6, але відповідний автомобіль був придбаний ними у шлюбі, а тому був їх спільною сумісною власністю. На час звернення з позовом до суду ОСОБА_6 помер, а, враховуючи законодавчо встановлений шестимісячний строк на прийняття спадщини, оформити свідоцтва про право власності на 1/2 та 1/3 частку вказаного автомобіля вона змогла після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Також апеляційну скаргу було подано відповідачем ОСОБА_4, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач вказує, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильність та неповнота дослідження доказів призвели до невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до постановлення незаконного рішення. При цьому ОСОБА_4 зазначає, що характер тілесних ушкоджень неповнолітньої ОСОБА_5, а також зміст виписки із медичної карти стаціонарного хворого №13199 свідчать, що вона в момент дорожньо-транспортної пригоди сиділа на передньому пасажирському сидінні та була не пристебнута ременями безпеки, що є порушенням п. 2.3. Правил дорожнього руху. Судом не надано оцінку його показаннями про те, що в момент зіткнення автівок він знаходився без свідомості, а отже, відсутня його вина у спричиненні шкоди. Також апелянт вказує, що позивачами не надано доказів виконання вказівок лікарів після виписки ОСОБА_5 з лікарні 29.05.2015 року, чим імовірно і було обумовлено повторне звернення до лікарні. Крім того, на думку апелянта розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню має встановлюватись, виходячи з реально проведеного обсягу та вартості робіт; а спадкоємці взагалі не мають права на відшкодування шкоди, адже оскільки вони отримують майно нічого не витрачаючи.

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги ОСОБА_4, позивач ОСОБА_3 подала заперечення, в яких зазначала, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, а тому в її задоволенні просила відмовити.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції чинній на момент розгляду справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 1166 ЦК України, зокрема, передбачено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність пов'язана з використанням чи збереженням, або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, збереженням хімічних, радіоактивних, вибухо - небезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак і собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, що цю діяльність здійснює та інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.05.2015 року ОСОБА_4 о 17-30 год. в районі будинку № 18 по вулиці Леніна у м. Харкові, керуючи автомобілем НОМЕР_1, виїхав на зустрічну смугу, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «AUDI А6», державний номер НОМЕР_2, під керуванням - ОСОБА_3

ОСОБА_4 порушив п. 10.9 Правил Дорожнього руху України, тобто скоїв правопорушення, за яке передбачена відповідальність згідно за ст. 124 КУпАП.

Зазначені факти спричинення внаслідок ДТП відповідачем шкоди встановлені постановою Дзержинського районного суду м. Харків від 30.09.2015 року справа № 638/10070/15-п, (провадження № 3/638/1611/15), копія якої міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Аналогічні положення містила ч. 4 ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, саме на ОСОБА_4 покладено обов'язок відшкодування шкоди, яка полягає у пошкодженні внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майна, а саме автомобіля «AUDI А6», державний номер НОМЕР_2.

Обставин, які б звільняли відповідача від цієї відповідальності ОСОБА_4 не доведено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів того, що автомобіль НОМЕР_3 належить їй, так само як і доказів, що ОСОБА_6, який є власником вказаного автомобіля згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, передав ОСОБА_3 право представляти його інтереси або право вимоги на відшкодування завданої його майну шкоди.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, з огляду на таке.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року.

Відповідний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 11 грудня 2014 року (справа №6-183цс14) та від 11.10.2017 року (справа №753/2541/16-ц)

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Як встановлено судовим розглядом, в момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 правомірно володіла транспортним засобом - автомобілем НОМЕР_3, а тому, в силу ст. ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України, вона має право на відшкодування відповідної матеріальної шкоди.

Визначаючи розмір такої шкоди, необхідно зазначити, що згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №2671 від 23.01.2018 року величина матеріального збитку, заподіяна власнику автомобіля НОМЕР_3, у результаті ДТП від 08.05.2015 року по цінам дійсним на момент ДТП від 08.05.2015 року складає 223547,23 грн. (т. 2 а.с. 8)

Як встановлено судовим розглядом, після вчинення ДТП відповідач ОСОБА_4 28.05.2015 року добровільно частково відшкодував спричинену ним матеріальну шкоду, сплативши ОСОБА_6 5000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют Національного Банку України станом на 28.05.2015 року складало - 105206,50 грн. (100$ = 2104,13 грн.; 5000х2104,13=105206,50)

Відповідно сума компенсації завданої матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3 становить 118340,73 грн. (223547,23 - 105206,50 = 118340,73)

Посилання відповідача на інший порядок розрахунку шкоди, зокрема необхідність врахування ціни майна, за якою його фактично було придбано, а також вартість фактично здійснених витрат на ремонтно-відновлювальні роботи, суперечить положенням ст. 22 ЦК України. До того ж сума, за якою було придбано автомобіль не є його дійсною вартістю, а є узгодженою ціною між сторонами угоди.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то, вирішуючи справу в цій частині суд першої інстанції дійшов висновку, що, враховуючи характер і обсяг фізичних та моральних страждань і переживань позивача та її доньки, позов у відповідній частині підлягає повному задоволенню.

Надаючи правову та фактичну оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Судовим розглядом встановлено, що після зіткнення у ДТП, учасниками та постраждалими стали позивач ОСОБА_3 та її неповнолітня донька, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 18.02.2002 р.), остання в момент ДТП була травмована фізично та психологічно.

Відповідно до виписки із медичної карти ОСОБА_5 № 13199, дата надходження в стаціонар 08.05.2015 року. Повний діагноз: ЗЧМТ. забій головного мозку, Субарахноїдальний крововилив. Подапоневротиічна гематома в правій тіменій області. Екстензіонна травма шийного відділу хребта. Нестабільність в сегментах С2-СЗ, СЗ- С4. Дитина поступила в ургентному порядку 08.05.2015 року, травма після ДТП. Загальний стан тяжкий. Рекомендовано лікування у невролога за місцем проживання, лікування у травматолога та ряд лікарських препаратів.

Після повторного звернення до Харківської міської лікарні відповідно до виписки із медичної карти № 20408 13.07.2015 року, вбачається: повний діагноз після ЗЧМТ, забій головного мозку, епісиндром, стан після епіприступа. На момент надходження до лікарні та огляду лікаря скарги на головний біль, судоми, втрата свідомості. Наслідки травми після ДТП 08.05.2015 року.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами від 27.02.2009 року, п. 5 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачу разом із донькою з вини відповідача було завдано фізичних страждань внаслідок отримання тілесних ушкоджень та завдано душевних страждань, завдано шкоду майну, що має негативний вплив на психічний стан їх обох, чим порушено нормальний ритм життя, та відповідно завдано моральної шкоди.

Водночас, як вбачається зі змісту постанови про закриття кримінального провадження від 28.10.2015 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 згідно висновку експерта №839-А/15 від 17.09.2015 року (т. 1 а.с. 225) отримала легкі тілесні ушкодження. Даних про спричинення суттєвої шкоди фізичному або психологічному здоров'ю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, а також, керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір компенсації моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_7 до 15000,00 грн. на користь кожного, змінивши рішення суду першої інстанції у вказаній частині.

Керуючись ст.ст. 2, 141, п.2 ч.1 ст.374, ст. 381-384, 389 ЦПК України, (в редакції закону №2147- VІІІ від 03.10.2017 р.), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в якості компенсації матеріальної шкоди суму у розмірі 118340,73 грн. (сто вісімнадцять тисяч триста сорок грн. 73 коп.)

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 березня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди змінити.

Зменшити розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, до 15000,00 грн. (п'ятнадцяти тисяч грн. 00 коп.)

Зменшити розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5, до 15000,00 грн. (п'ятнадцяти тисяч грн. 00 коп.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

О.А. Кружиліна