Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 711/12512/14-ц

провадження № 61-8443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Добросвіт»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 березня 2016 року в складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Вініченка Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року кредитна спілка «Добросвіт» (далі - КС «Добросвіт») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № 00326, за умовами якого позичальник ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 105 000,00 грн строком на 84 місяці, з розрахунку 32 % річних на умовах щомісячного погашення сум кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірах і за графіком, встановленим кредитним договором та остаточного погашення заборгованості не пізніше 24 липня 2013 року.

Додатковим договором від 27 лютого 2008 року сторони погодили, що позичальник отримав кредит в розмірі 128 000,00 грн, з розрахунку 34 % річних з терміном погашення не пізніше 27 лютого 2013 року. Додатковим договором від 23 квітня 2008 року сторони погодили, що позичальник отримав кредит в розмірі 145 000,00 грн, 34 % річних з терміном погашення заборгованості не пізніше 24 липня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 24 липня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № 00326/1, посвідчений приватним нотаріусом Романій Н. В., за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку КС «Добросвіт» нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_1.

Позичальник неналежним чином виконував зобов'язання за кредитним договором, несвоєчасно сплачував суми кредиту та відсотків за користування кредитом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 27 травня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Добросвіт» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2006 року № 00326 в сумі 375 780,31 грн, яка станом на 18 березня 2011 року складалась з: 133 021,20 грн - заборгованості за основною сумою кредиту; 242 759,11 грн - нараховані та несплачені відсотки за користування кредитом. Рішення набрало законної сили, але не виконане.

Вважає, що рішення суду не припинило кредитні зобов'язання між сторонами, оскільки останні припиняються в результаті належного виконання грошового зобов'язання. Заборгованість позичальника за відсотками за користування кредитними коштами непогашена та за період з 18 березня 2011 року до 18 листопада 2014 року становить 640 248,76 грн.

Станом на 18 листопада 2014 року загальна заборгованість ОСОБА_3 перед КС «Добросвіт» за кредитним договором від 24 липня 2006 року № 00326 становить 1 016 029,07 грн.

Позивач, остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за КС «Добросвіт» на цю квартиру.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 28 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 182 042,75 грн, однак позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 24 липня 2006 року № 00326 в розмірі 1 182 042,75 грн, перед КС «Добросвіт» звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_1, ринкова вартість 740 500,00 грн, шляхом передачі іпотекодержателю КС «Добросвіт» вказаного предмета іпотеки у власність.

Визнано за КС «Добросвіт» право власності на АДРЕСА_1 загальною площею 66 кв. м та ринковою вартістю 740 500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Добросвіт» судові витрати у справі у вигляді 7 673,40 грн судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позика не повернена, а тому строк позовної давності не пропущений та позивач має право на отримання простроченої заборгованості за процентами. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до зміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленості сторін про його зміну забезпечувальним зобов'язанням немає. Договором іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що, надіславши вимогу боржнику 10 вересня 2009 року про сплату заборгованості, яку ОСОБА_3 отримав 22 вересня 2009 року, кредитна спілка тим самим змінила строк виконання зобов'язання за кредитом, а тому трирічний строк позовної давності закінчився 23 вересня 2012 року. Суд апеляційної інстанції фактично виселив родину відповідача з єдиного житла.

У липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ КС «Добросвіт» подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Суд установив, що 24 липня 2006 року між КС «Добросвіт» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 00326, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 105 000,00 грн строком на 84 місяці з розрахунку 32 % річних на умовах щомісячного погашення сум кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірах і за графіком, встановленим кредитним договором, та остаточного погашення заборгованості не пізніше 24 липня 2013 року.

Додатковим договором від 27 лютого 2008 року сторони погодили, що позичальник отримав кредит в розмірі 128 000,00 грн з розрахунку 34 % річних на умовах щомісячного погашення сум кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірах і за графіком, встановленим кредитним договором, та остаточного погашення заборгованості не пізніше 27 лютого 2013 року.

Додатковим договором від 23 квітня 2008 року сторони погодили, що позичальник отримав кредит в розмірі 145 000,00 грн з розрахунку 34 % річних на мовах щомісячного погашення сум кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірах і за графіком, встановленим кредитним договором та остаточного погашення заборгованості не пізніше 24 липня 2016 року.

На забезпечення вказаного зобов'язання, 24 липня 2006 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н. В. було посвідчено договір іпотеки № 00326/1, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку КС «Добросвіт» нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_1.

Станом на 02 листопада 2015 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 1 182 042,75 грн.

10 вересня 2009 року КС «Добросвіт» направила ОСОБА_3 вимогу повідомлення про усунення порушених зобов'язань, дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплату процентів. ОСОБА_3 отримав вимогу особисто 22 вересня 2009 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 27 травня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Добросвіт» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2006 року № 00326 в сумі 375 780,31 грн та судові витрати.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором.

Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 3.1.4 договору іпотеки передбачено, що іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, та чинним законодавством у випадку невиконання, або належного виконання зобов'язання за кредитним або іпотечним договором.

Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки, у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання в цілому чи тієї або іншої його частини, а також у інших випадках, передбачених цим або кредитним договором, іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строку платежу зобов'язання за кредитним договором не виконано. В цьому випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або позичальнику письмову вимогу про спонукання виконати порушене зобов'язання і попереджає про звернення стягнення на предмет іпотеки. Якщо така вимога іпотекодержателя, протягом 30 календарних днів з моменту її направлення не задоволена, іпотекодержатель має право розпочати стягнення на предмет іпотеки у визначений цим договором та законодавством спосіб.

Пунктом 6.3. договору іпотеки передбачено, що, крім цього, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, обравши на власний розсуд будь-який з заходів, а саме: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання. В такому випадку цей договір є належною правовою підставою іпотеко держателю для переоформлення права власності на предмет іпотеки, а тому додаткового погодження з іпотекодавцем, чи то укладання додаткових угод на застосування цього заходу не потребує. При цьому іпотекодержатель бере на себе відповідальність щодо дійсності факту порушення іпотекодавцем зобов'язань.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Разом з тим апеляційний суд не взяв до уваги, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Ураховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій, підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 28 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 березня 2016 року скасувати.

У позові кредитної спілки «Добросвіт» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик