26.12.2018
Справа № 720/861/18
Провадження № 2/720/525/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2018 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Постолатій К.Р.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що при укладенні з відповідачами договору дарування від 01 лютого 2011 року належного йому на праві власності житлового будинку з належними до нього побутовими спорудами та будівлями, який розташований за адресою м. Новоселиця Чернівецької області, вулиця Грушевського (колишня Щорса), № 29, він вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки саме про вказане домовився при його укладанні з відповідачами, так як він є особою похилого віку та потребує стороннього догляду, а діти з ним разом не проживають. Після укладання договору, він продовжив проживати у спірному будинку, а відповідачі перестали доглядати за ним. Примірники договору дарування знаходилися у відповідачів, у звязку із чим він не мав можливості з ними ознайомитися, особисто текст оспорюваного договору не читав, ніхто йому не пояснив сутність підписаного ним договору, а тому просив визнати недійсним договір дарування як такий, що укладений під впливом помилки.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та додатково пояснив, що позивач помилився при укладанні договору дарування, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання. Він є особою похилого віку, інвалідом 1 групи у звязку із чим, не розумів який договір він підписує. Із-за незадовільного стану здоровя він потребує постійного догляду, саме з цих підстав він хотів укласти договір довічного утримання зі своїми дітьми, які разом з ним не проживають. Питанням оформлення договору займався відповідач ОСОБА_2, а тому йому не були відомі всі обставини його укладання. Другий примірник договору, йому не був вручений. Про те, що він уклав договір дарування замість договору довічного утримання він дізнався в березні 2018 року, коли він підняв питання щодо подальшого його утримання. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав та пояснив, що позивач є його батьком та ОСОБА_4. В 2011 році вони домовилися з позивачем про укладання договору довічного утримання. Відповідно до домовленості належний батькові будинок мав перейти до них по 1/2 частці, а взамін вони мали доглядати за батьком. Оформленням документів займався він, оскільки батько є інвалідом та не може ходити у звязку із ампутацією ноги. При збиранні документів, йому повідомили, що для нього краще укласти договір дарування, проте про цю обставину він батькові не розповів. В послідуючому батько підписав договір дарування, при цьому він вважав, що укладає договір довічного утримання. Після укладання договору батько продовжує проживати у будинку, він та сестра ОСОБА_4 проживають у своїх будинках. Другий примірник договору дарування зберігався у нього. Починаючи з 2012 року сестра самоусунулася від утримання батька, у звязку із чим, він також перестав йому допомагати. В березні 2018 року позивач попросив надати йому документи, повязані із укладанням договору і тоді він дізнався, що замість договору довічного утримання був укладений договір дарування. Оскільки, був укладений не той договір про який вони домовилися, позивач підписав договір дарування з помилки, не заперечує про визнання даного договору недійсним.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що є дружиною позивача та матірю відповідачів. Відповідачі проживають окремо від них. Оскільки, вона та чоловік є особами похилого віку, які потребують сторонньої допомоги, в 2011 році вони домовились укласти з відповідачами договір довічного утримання, внаслідок чого житловий будинок після смерті позивача мав перейти у власність відповідачів по 1/2 частці за кожним, а вони мали доглядати та утримати їх. В послідуючому нею та позивачем були підписані вказані документи та вони весь час вважали, що уклали договір довічного утримання. Однак, з часом діти самоусунулися від виконання взятих на себе зобовязань та перестали надавати їм допомогу. В березні 2018 року між ними та відповідачами з цього приводу мав місце конфлікт, під час якого останні заявили, що будинок перебуває у їхній власності за договором дарування. Вказану обставину відповідач ОСОБА_2 підтвердив договором дарування, який зберігався у нього. Так як позивач в силу своєї хвороби не може рухатись, вона взяла договір та отримала консультацію у юриста, який повідомив, що договір дарування суттєво відрізняється від договору довічного утримання, про що вона розповіла позивачу, який зазначив, що укладений договір був підписаний ним внаслідок помилки, оскільки він не ознайомився із його змістом та повністю довіряв дітям, які повідомили йому, що укладається саме договір довічного утримання.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 лютого 2011 року був укладений договір дарування житлового будинку з належними до нього побутовими спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою м. Новоселиця Чернівецької області, вулиця Грушевського (колишня Щорса), № 29, між ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 283.

Позивач ОСОБА_3 посилається на помилку в укладанні даного договору дарування, оскільки мав на увазі та вважав, що укладає договір довічного утримання. Він є особою похилого віку, інвалідом 1 групи, який потребує стороннього догляду, а тому саме з метою його утримання він укладав даний договір, за яким на його думку належний будинок мав перейти на праві власності відповідачам після його смерті по 1/2 частці кожному.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме такий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року, 21 жовтня 2015 року та 27 квітня 2016 року по справі № 6-372цс16.

Дослідженими судом доказами встановлено, що позивач є людиною похилого віку, який не може пересуватися із-за ампутації ноги та за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу будинку, яким він продовжував користуватися та проживати в ньому, у власність своїм дітям - відповідачам лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачами, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування від 01 лютого 2011 року в порядку статті 229 ЦК України.

Поясненнями відповідача та показами свідка зясовано, що позивач дізнався про те, що замість договору довічного утримання укладено договір дарування у березні 2018 року.

Слід також зазначити, що оформленням документів при укладанні спірного договору займався відповідач ОСОБА_2, а після укладання договору, який був складений у двох примірниках, один екземпляр залишився у нотаріуса, інший у обдарованого ОСОБА_2 (п.21 договору дарування). Тобто, протягом з 2011 року по березень 2018 року позивач не мав можливості ознайомитися із змістом спірного договору.

Після укладання спірного договору дарування, позивач фактично не передав відповідачам свій житловий будинок, в якому продовжує проживати по даний час, а відповідачі в користування та володіння будинком не вступили, так як проживають в інших домоволодіннях.

Позивач, якому ампутовано ліву нижню кінцівку в 1999 році, перебуває на диспансерному обліку із діагнозом стабільна стенокардія, дифузний кардіосклероз (ризик дуже великий) та ряд інших хвороб, які не в повній мірі дозволити йому ознайомитися із умовами укладеного договору дарування, внаслідок чого була допущена помилка при його укладанні.

Оскільки, позивач на момент укладення спірного договору вважав, що внаслідок його укладання у відповідачів виникає обовязок його довічного утримання, укладений договір суперечить вимогам ст. 717 ЦК України та не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.

За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, у звязку із чим позов слід задовольнити в повному обсязі, так як факт помилки позивача підтверджується як обставинами укладання спірного договору, на які вплинули фізичні вади, незадовільний стан здоровя та похилий вік позивача, так й його діями після укладання договору, який продовжував користуватися відчуженим нерухомим майном.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача пропорційно слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору.

На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 216, 229, 236, 717 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою м. Новоселиця Чернівецької області, вулиця Грушевського (колишня Щорса), № 29, укладений 01 лютого 2011 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 283, повернувши сторін до первісного стану.

Стягнути пропорційно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору, з кожного по 352 гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: