Номер провадження 2/754/429/18
Справа №754/2254/17
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2018 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Малинки А.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Співдружність» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Співдружність», 3-особа: ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та додаткової угоди до договору недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

КС «Співдружність» у лютому 2017 року звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу у розмірі 71822,77 грн.. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 03.03.2011 між КС «Співдружність» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №110303/с, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 12000 грн., зі сплатою 36,4% річних. В забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №110303/с від 03.03.2011, згідно якого останній виступив поручителем та зобов'язався відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_2, що витікають з вищевказаного кредитного договору.

Внаслідок неналежного виконання відповідачами взятих на себе зобов'язань за вищевказаними договорами, 06.11.2012 Деснянським районним судом м.Києва було винесено рішення у цивільній справі №2603/10973/12, яким задоволено позовні вимоги КС «Співдружність» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення з останніх на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 39677,93 грн. та 200 грн. судових витрат. Також, в подальшому рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.04.2014 з відповідачів на користь Спілки також було стягнуто заборгованість у розмірі 20461,81 грн., а також судові витрати в сумі 204,61 грн. Оскільки, відповідачі, а ні рішення суду, а ні умови договорів належним чином не виконують, за ними станом на 01.02.2017 виникла заборгованість по відсоткам за користування кредитом, відповідно до Кредитного договору №111303/с від 03.03.2011 року, та яка складає 64650,85 грн., заборгованість за нарахованим розміром інфляційних збитків - 5753,30 грн., а також 3% річних у розмірі 1418,62 грн. А тому, у зв'язку із зазначеним позивач змушений звертатись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просить суд стягнути з відповідачів на його користь вказану заборгованість по нарахованим відсоткам, інфляційними втратами та 3% річних.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Шевчука О.П. від 10.03.2017, після надходження інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2018, у зв'язку із звільненням судді Шевчука О.П., справу було передано на розгляд новому складу суду - головуючому Зотько Т.А.

В ході підготовчого розгляду справи, судом було прийнято до спільного провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до КС «Співдружність», третя особа: ОСОБА_4 про визнання кредитного договору №110303/с від 03.03.2011, а також додаткової угоди до вказаного кредитного договору - недійсними. Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що зазначений кредитний договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки у договорі або в додатковій угоді відсутній розділ умови про кредитування, сукупну вартість кредиту та внесення ОСОБА_2 на користь Спілки коштів за оформлення кредиту 1620 грн. При цьому, позивач за зустрічним позовом стверджує, що відповідачем на її думку при укладанні спірного кредитного договору було здійснено маніпуляцію зі встановленням річної процентної ставки за користування кредитним коштами, а саме п.3.1 Договору було визначено, що плата за користування кредитом складає 0,194% денних за кожен день користування кредитом, та одночасно зазначається, що річна ставка становить 36,4%, що в свою чергу має суперечності та невідповідності із встановленою денною відсотковою ставкою.

Ухвалою суду від 16.04.2018 було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Представник позивача - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Додатково пояснила, що у зв'язку із невиконанням відповідачами судових рішень, а також умов укладеного кредитного договору та договору поруки в частині сплати непогашеного тіла кредиту та нарахованих відсотків, Спілкою було пред'явлено позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів донарахованих відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10598,50 грн., та відповідно інфляційних втрат та 3% річних у розмірі. При цьому, щодо викладеної у відзиві на зустрічну позовну заяву позиції вказала на те, що укладений між сторонами кредитний договір був здійснений з дотриманням вимог чинного законодавства, посилання ОСОБА_2 на ті нормативно-правові акти, які на її думку були порушені при укладання оспорюваних договорів, не мають жодного відношення до діяльності позивача, а тому зазначила, що пред'явлені ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, та загалом пред'явлені з пропущенням встановленого трирічного строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позовних вимог КС «Співдружність» заперечували у повному обсязі, пояснили, що вимоги позивача загалом є необґрунтованими, оскільки встановлена процентна ставка за користування кредитними коштами не є розумною, справедливою і такою, що відповідає моральним засадам суспільства. Визначені позивачем процентні ставки є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності, носять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду відповідача, як споживача кредитних послуг. Також, ОСОБА_2 підтримала пред'явлений нею зустрічний позов та просила суд про його задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ньому.

Відповідач ОСОБА_4, який також є третьою особою за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2, у судове засідання повторно не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про що свідчать матеріали справи. Про поважність причин своєї неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань щодо перенесення слухання справи не подавав.

Згідно вимог ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Частиною третьою статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. А тому, враховуючи наведені положення ст.ст.131, 223 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності нез'явившогося відповідача ОСОБА_4

Заслухавши вступне слово присутніх у судовому засіданні учасників справи, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 03 березня 2011 року між КС «Співдружність» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №110303/с, згідно якого кредитна спілка надала їй кредит у розмірі 12000,00 грн. з розрахунку нарахування 0,194 % за кожний календарний день користування кредитом на строк 24 місяці тобто до 20.02.2013 року (а.с.12-13).

За умовами п. 3.1. цього договору, позичальник зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитом у визначені договором строки з розрахунку 0,194 за кожний календарний день користування кредитом. У разі відкликання згоди на укладання договору про надання кредиту одночасно повернути кошти, одержані згідно з договором.

Згідно п. 3.8. договору в редакції, викладеній у Додатковій угоді від 03.03.2011 року, при порушенні строку сплати позички, позичальник зобов'язувався сплатити відсотки, сума яких складає 1% за кожен день строкової заборгованості на суму залишку кредиту.

В забезпечення кредитного договору №110303/с від 03.03.2011 було укладено договір поруки №110303/с від 03.03.2011, згідно якого ОСОБА_4 виступив поручителем та зобов'язався відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_2, що витікають з кредитного договору № 110303/с (а.с.15).

Відповідно п.2.2 цього договору поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає по зобов'язаннях боржника в повному обсязі, тобто за повернення позички, виплату відсотків за її користування, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов кредитного договору.

Вбачається, що умови вищевказаних договорів відповідачі належним чином не виконували, що в свою чергу підтверджується відповідними судовими рішеннями.

Так, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06.11.2012 було задоволено позовні вимоги КС «Співдружність» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та стягнуто з останніх на користь позивача в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №11030 від 03.03.2011 у розмірі 39677,93 грн., а також витрати по сплаті судового збору по 200 грн. з кожного з відповідачів (а.с.23).

При цьому, предметом вищевказаних позовних вимог була заборгованість по тілу кредиту в сумі 10598,50 грн. та заборгованість по відсотках за користування кредитом - 28684,03 грн.

На примусове виконання вказаного судового рішення, судом 28.02.2013 було видано виконавчі листи №2-5167/12 (а.с.24,25).

В подальшому, Деснянським районним судом м.Києва за результатами розгляду судової справи №754/16334/13-ц за позовом КС «Співдружність» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу, 01.04.2014 було постановлено рішення, яким вказаний позов задоволено частково та стягнуто солідарно з відповідачів 20461,81 грн. нарахованих відсотків за кредитним договором.

Положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним судовим рішенням від 01.04.2014 було встановлено, що відповідачі, на момент розгляду справи, умови кредитного договору не виконали, платежів з повернення кредиту та нарахованих відсотків не здійснювали.

Також суд, в ході розгляду спору з приводу стягнення нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, після ухвалення судом рішення про стягнення тіла кредиту та нарахованих відсотків за попередній період, встановив, що кредитний договір сторонами було укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та надання кредиту, а також встановлено те, що сторонами було визначено строк дії договору протягом 24 місяців, тобто до 20.02.2013.

А тому, враховуючи, що умовами договору сторонами було визначено його строк, тобто час, протягом якого вони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, а саме його умови в частині нарахування відсотків в розмірі 1% в день, які розповсюджувалися на строк до 20.02.2013, судом було солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами в межах зазначеного періоду, тобто до 20.02.2013.

На примусове виконання зазначеного судового рішення, 13.06.2014 судом видавались відповідні виконавчі документи за №2-568/14 (а.с.29,30).

Окрім цього, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.11.2015 було задоволено позов КС «Співдружність» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, та стягнуто з останніх у солідарному порядку на користь позивача борг по відсоткам за користування кредитом в розмірі 87967,55 грн., інфляційні витрати у розмірі 17797,32 грн., 3% річних у сумі 3078,36 грн. (а.с.31-36).

Вбачається, що на виконання вищевказаного рішення суду, 24.11.2015 видавалися виконавчі листи №2-3853/15 (а.с.37,38).

Згідно наданого суду розрахунку суми заборгованості за кредитним договором №110303/с від 03.03.2011 року вбачається, що позивачем за період з 02.06.2015 по 01.02.2017 нараховувалась заборгованість по нарахованими відсотками за користування кредитними коштами, виходячи з 1%-ставки на день, що у сукупному розмірі складає 64650,85 грн. (а.с.10). Також, стороною позивача за період 24.11.2015-01.02.2017 нараховано інфляційні збитки та 3% річних у загальному розмірі 74171,92 грн. (а.с.9).

З наданої суду копії установчої документації вбачається, що позивача - Кредитна спілка «Співдружність» є неприбутковою організацією, заснованою фізичними особа на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки.

Згідно з п.1.5. ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги, які надає кредитна спілка, - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи рахунок цих осіб з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Для збереження реальної вартості фінансових активів Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг видала Розпорядження №7 від 16.01.2004 «Про затвердження Положення про фінансові нормативи діяльності та критерії якості системи управління кредитних спілок та об'єднаних кредитних спілок», яке розроблено згідно з п.4 ч.1 ст.28 та ст.29 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.20, 21 Закону України «Про кредитні спілки», пп.11,12, 36 п.4 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України та призначене для забезпечення стабільної діяльності Кредитних спілок, своєчасного виконання ними зобов'язань перед своїми членами, а також запобігання можливим втратам капіталу через ризики.

Згідно з вищезазначеним положенням кредитна спілка повинна в обов'язковому порядку, з метою покриття передбачених збитків від неповернених кредитів за рахунок частини доходів кредитів спілки формувати резерв забезпечення покриття витрат від неповернених позичок. Нормативи достатності капіталу та платоспроможності знайшли своє відображення в пп.2.2.2 розділу 2 положення, де зазначається п'ять ступень ризику.

За таких обставин та у відповідності пп.2. п.2 ст.21 Закону України «Про кредитні спілки» та Статуту кредитної спілки, позивач має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитом, наданими кредитною спілкою, що і передбачене Кредитним договором.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 631 ЦК України Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Судом встановлена та обставина, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту, також сторони визначили строк дії договору протягом 24 місяців тобто до 20.02.2013 року.

Відповідач ОСОБА_2, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушила вимоги ст.530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Однак, виходячи з обставин, що були встановлені в ході розгляду справи судом, а також судовим рішенням яке набрало законної сили, вбачається, що у даних правовідносинах умови договору в частині нарахування відсотків в розмірі 1% в день - розповсюджуються на строк до 20.02.2013 року, оскільки інший строк сторонами у договорі не встановлювався. А тому, враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.04.2014 з відповідачів було стягнуто розмір заборгованості по нарахованих за вищевказаний строк відсотків за користування кредитними коштами , вимоги позивача про стягнення таких відсотків, нарахування яких було здійснено після вказаного періоду, а саме з 02.06.2015 по 01.02.2017 у сукупному розмірі складає 64650,85 грн., не підлягають задоволенню судом.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних застосовується до неналежного виконання саме грошових зобов'язань для захисту кредитора від знецінення грошових коштів.

З наданого суду розрахунку інфляційних збитків та 3% річних, вбачається, що вказані нарахування проводились стороною позивача за вихідною сумою заборгованості ОСОБА_2 у розмірі 39677,93 грн.

Однак, відповідно до наданої позивачем фінансової довідки №47 від 01.02.2017, солідарний розмір заборгованості відповідача, згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва від 06.11.2012 складає 39677 93грн., від 01.04.2014 - 20 666,42 грн. (а.с.39, 40).

При цьому, згідно наданої суду фінансової довідки про рух грошових коштів №74 від 12.03.2018 вбачається, що по кредитній справі ОСОБА_2 за договором №110303/с від 03.03.2011, станом на 07.03.2018 з моменту укладання вказаного договору надійшло 18562,53 грн. (а.с.177).

У відповідності до наявної в матеріалах справи копії розрахунку інфляційних збитків та 3% річних, проведеним позивачем за період з 18.11.2012 по 16.09.2015, вбачається, що станом 16.09.2015 борг відповідача складав 33427,93 грн. (а.с.188).

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.212 ЦПК України).

Аналізуючи наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд дійшов висновку, що подана позивачем позовна заява та надані суду особисті пояснення представника позивача, не містять обґрунтування нарахування позивачем інфляційних збитків та 3% річних, виходячи з розміру заборгованості 39677,93грн., оскільки наданий позивачем суду розрахунок не містить відображення сум сплачених відповідачами в рахунок погашення боргу після постановлення судового рішення, що безпосередньо відображено в фінансових довідках, виданих самим позивачем. А відтак суд не приймає, як доказ наявної заборгованості відповідачів вищевказаний розрахунок, з тих підстав, що викладена в ньому інформація суперечить інформації, викладеній позивачем в фінансових довідках, що містяться в матеріалах даної цивільної справи.

За таких обставин, вимоги позивача по відшкодуванню позивачем інфляційних збитків та 3% річних, виходячи з розміру заборгованості 39677,93грн. не підлягають задоволенню судом.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до КС «Співдружність», третя особа: ОСОБА_4 про визнання кредитного договору №110303/с від 03.03.2011, а також додаткової угоди до вказаного кредитного договору - недійсними, слід зазначити наступне.

У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, a також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином, і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Зі змісту кредитного договору №110303/с від 03.03.2011 та додаткової угоди до нього від 03.03.2011 вбачається, що в договорі КС «Співдружність», керуючись ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначив інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, а також інформацію про всі витрати, пов'язані з одержанням кредиту, що також підтверджується відповідним Графіком платежів. Вказані документи були підписані особисто позивачем, що свідчить про те, що вона була з ними ознайомлений належним чином.

Протягом дії кредитного договору позивач не зверталась до відповідача з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз'ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору, а також не скористалась правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу.

Згідно положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, закон покладає обов'язок доказування на сторони у справі.

Позивач за зустрічним позовом, посилаючись на несправедливість укладеного Кредитного договору, повинна була надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору є дисбаланс прав і обов'язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при його підписанні позивач ознайомилась та погодилась з його умовами.

Крім того, ОСОБА_2, будучи присутньою при вирішенні судом спорів за поданими КС «Співдружність» позовними заявами, визнавала позовні вимоги КС «Співдружність» щодо стягнення з неї заборгованості за оскаржуваним кредитним договором, однак зазначала про скрутне матеріальне положення та просила суд при постановленні судового рішення врахувати її матеріальний стан.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи покладаються на позивачів як за основним так і за зустрічними позовами, оскільки суд відмовляє у задоволенні пред'явлених ними позовних вимог.

На підставі викраденого та керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 546, 553, 554, 625, 631, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 49, 76-83, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354-355, Розділом ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Кредитної спілки «Співдружність» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Співдружність», 3-особа: ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та додаткової угоди до договору недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Повний текст судового рішення складено 09.10.2018.

Суддя: