Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 408/7411/16-ц

провадження № 61-3360св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Єрмакова Ю. В., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпунктів 4, 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позовна заява мотивована тим, що з 2002 року ОСОБА_2 неодноразово брав у ОСОБА_1 у борг гроші за договорами позики, але тривалий час не повертав, посилаючись на різні причини.

Постановою Марківського районного суду Луганської області від 04 березня 2013 року дії ОСОБА_2 кваліфіковано за частиною другою статті 190 КК України, як умисні, що виразилися у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) громадян Біловодського району Луганської області, зокрема, ОСОБА_1, та закрито провадження у справі із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у сумі 61 787 грн, три відсотки річних - 2 160,29 грн та моральну шкоду - 2 000 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Біловодського районного управління юстиції від 31 травня 2013 року (далі - ВДВС Біловодського РУЮ) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Біловодський районний судом Луганської області 13 травня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 65 947,29 грн і надано термін для добровільного виконання до 06 червня 2013 року .

За період з 28 листопада 2013 року по 03 грудня 2015 року відповідач сплатив лише 6 556,04 грн.

На підставі вищевказаного, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України три відсоткирічних у розмірі 5 483,03 грн та інфляційні втрати -

45 882,93 грнза період з 28 листопада 2013 року по 03 грудня 2015 року.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 30 червня 2017 року (у складі судді Карягіної В. А.) позов ОСОБА_1задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі

51 106,07 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щонаявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою

статті 625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобов'язання є виконання, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання (стаття 599 ЦК України). Зобов'язання зі сплати боргу після ухвалення судом рішення відповідачем не виконано, у зв'язку з чим в силу статті 11 ЦК України є підстави для стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року рішення Біловодського районного суду Луганської області від 30 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами з приводу виконання судового рішення, регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та

три відсоткирічних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, тому у позивача виникло право на застосування наслідків порушення цього зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

07 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду у розмірі 2 000 грн, спричинену злочином, передбаченим частиною другою статті 190 КК України, борг - 61 787 грн,

три відсотки річних - 2 160,29 грн.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Біловодського РУЮ від 31 травня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Біловодським районним судом Луганської області 13 травня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 65 947,29 грн і надано термін для добровільного виконання до 06 червня 2013 року .

За період з 28 листопада 2013 року по 03 грудня 2015 року відповідач сплатив лише 6 556,04 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду, тобто судовим рішенням.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказане свідчить, що грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18).

У справі, що переглядається, відповідач має як невиконане повністю, так і прострочене виконанням грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує рішення Біловодського районного суду Луганської області

від 13 травня 2013 року про стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 61 787 грн боргу та

2 160,29 грн три відсотки річних.

Встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Крім того, місцевим судом правильно визначено порядок і період нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, а саме з 28 листопада 2013 року по 03 грудня 2015 року.

При цьому апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду, яке відповідає закону, та відмовлено у задоволенні позову, оскільки помилково вважав, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 03 жовтня 2017 року скасувати, рішення Біловодського районного суду Луганської області

від 30 червня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська