Провадження № 22-ц/4808/458/18
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.В.,

з участю відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Монташевич С.М. 23 жовтня 2018 року, повний текст якого складено 29 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2012 року ПАТ КБ Приватбанк (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Приватбанк») поданий позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обгрунтування якого зазначено, що 16.05.2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_1 укладено договір № IFDWAE00000046, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 13238,84 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.05.2012 року. В забезпечення зобовязань за вказаним кредитним договором 20.10.2010 року з ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки №167 у розмірі 10 000 гривень. Через неналежне виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 станом на 17.07.2012 року утворилась заборгованість у розмірі 6652,66 доларів США. Банк просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 5401,10 доларів США, що еквівалентно 43154,75 грн (за курсом НБУ на 10.09.2012 року) та понесені судові витрати. Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ПАТ «А-Банк» 10 000 гривень (а.с.2-3, том 1).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2012 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2012 року скасовано і призначено справу до розгляду (а.с.128-129, том 1).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2016 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. Передано цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на розгляд до Долинського районного суду Івано-Франківської області (а.с.142-143, 155 том 1).

12.06.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подана заява про зменшення позовних вимог, в якій зазначено, що 24.09.2009 року було погашено винагороду в розмірі 10167,54 грн. У звязку з тим, що банк не має можливості надати підтверджуючі документи на суму 5083,77 грн, просив позовні вимоги в частині суми 5083,77 грн залишити без розгляду. При задоволенні позову вказану суму просив відрахувати від загальної суми пені, у звязку з тим, що саме на погашення пені були направлені кошти 24.09.2009 року у сумі 10167,54 грн (а.с.37, том 2).

29.09.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подана уточнена позовна заява, в якій банк просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 6057,92 доларів США, що за курсом НБУ від 17.07.2012 року складає 48402,75 грн за кредитним договором № IFDWAE00000046 від 16.05.2007 року, яка складається з наступного:

- 3466,81 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), що еквівалентно 27699,81 грн;

- 1331,45 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що еквівалентно 10638,29 грн;

- 574,43 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, що еквівалентно 4589,70 грн;

- 5474,96 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, що еквівалентно 685,23 доларів США та судові витрати по справі (а.с.51-52, том 2).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.161-166, том 2).

Не погодившись з рішенням суду, представник АТ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що розрахунок Банку є невірним, коштів, отриманих від реалізації предмету застави, було достатньо для погашення заборгованості. Належним доказом на спростування розрахунку заборгованості банку є висновок економічної експертизи. Відповідачу пропонувалося провести економічну експертизу, але він своїм правом не скористався, тому в матеріалах справи відсутні докази на спростування розрахунку Банку. Тому вважає, що висновок суду першої інстанції про погашення заборгованості в повному обсязі грунтується на припущеннях, що заборонено ч.6 ст.81 ЦПК України.

Зазначив, що позичальнику був наданий кредит в розмірі 13238,84 доларів США на купівлю автомобіля, 34 грн для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі огбтяжень рухомого майна, 5581,91 доларів США на сплату страхових платежів. Згідно п.7.2 кредитного договору, позичальник погодився із тим, що грошові кошти перераховуються на відповідні рахунки. Перерахування сум підтверджується випискою по рахунку та меморіальними ордерами. На видані позичальнику кошти в розмірі 13238,84 доларів США і нараховувалася заборгованість по процентам, комісія та пеня у випадку порушення зобовязань. 16.05.2007 року позичальник уклав із ЗАТ СК «Інгосстрах» договір особистого страхування, вигодонабувачем за яким є ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно п.10 договору страхування ОСОБА_1 зобовязаний щорічно сплачувати страховий платіж в розмірі 302,70 грн. Також позичальник уклав 16.05.2007 року із ЗАТ СК «Інгосстрах» договір наземного страхування транспортного засобу, вигодонабувачем за яким є ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно п.8 договору страхування майна, відповідач зобовязаний щорічно сплачувати страховий платіж в розмірі 5335,03 грн, який щорічно зменшується на 4,4% від попереднього страхового платежу. Вказані договори щорічно лонгуються та діють до повного погашення кредитної заборгованості. Оскільки страхувальником не були самостійно сплачені платежі за договорами страхування (доказів на спростування вказаної обставини матеріали справи не містять), тому позивач самостійно сплачував страхові платежі із кредитного рахунку відповідача, а сума, що була сплачена, включена до загальної заборгованості за тілом кредиту. До апеляційної скарги додається виписка по рахунку №7933, в якому відображено перерахування Банком коштів на сплату страхових платежів, зокрема, кошти на оплату страхових платежів перераховувалися Банком щорічно, починаючи з 15.05.2008 року по 13.05.2011 року включно. Отже, збільшення суми заборгованості було правомірним та повністю узгоджується із положеннями кредитного договору, зокрема відповідає п.п.2.1.3, 2.2.7. Суд першої інстанції не надав належної уваги даній обставині справи, а в своєму розрахунку не врахував сплату страхових платежів.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідача (а.с.170-174, том 2).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Відповідно до умов договору, щомісячний платіж складає 301,25 доларів США. Кошти, які залишалися після сплати, пропорційно направлялися на оплату за наступні місяці. Позов до відповідача поданий 13.09.2012 року, що свідчить про прострочення термінів позовної давності по нарахуванні пені та штрафу за зберігання предмету застави, які мають спеціальний термін позовної давності в 1 рік. Виписка по руху коштів, яка була долучена до матеріалів справи, чітко встановлює, що на 24.09.2009 року у нього перед апелянтом відсутній борг. В процесі судового розгляду стало відомо, що сума 1269,86 доларів США була направлена 24.09.2009 року на погашення штрафу за зберігання предмета застави на майданчику банку, що є неприпустимим. В розрахунок ця сума не включена. Зберігання предмета застави позивачем не доведено. В суд банк не представив оригінали первинного документу, крім платіжного доручення на отримання готівки в сумі 11988 доларів США. Нарахування позовних вимог, виходячи із суми поточного боргу та інших сум заборгованості, є неправомірною. Сума позовних вимог є недоведеною, тому не підлягає задоволенню.

В додатку до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що в апеляційній скарзі апелянт мотивує збільшення суми заборгованості тим, що у виписці по рахунку №7933, в якому відображено перерахування Банком коштів на сплату страхових платежів щорічно, починаючи з 15.05.2008 року по 13.05.2011 року. 24.09.2009 року за продане заставне майно, а саме автомобіль AUDI А4, на придбання якого і брався кредит, в Банк поступило 9528,17 доларів США двома сумами по 4971,92 та 4556,25 доларів США для погашення заборгованості по кредиту. Тобто, 24.09.2009 року заставне майно було продано і ніякі страхові платежі до 13.05.2011 року не могли нараховуватися.

Представник апелянта у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обовязок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за відсутності позивача (апелянта) та відповідача.

Вислухавши пояснення відповідача та його представника, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що 16.05.2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFDWAE00000046, відповідно до якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 13238,84 доларів США шляхом надання готівкою через касу банку, на строк з 16.05.2007 року по 16.05.2012 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: купівля автомобіля, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 та у розмірі 5581,91 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Період сплати визначений з 20 по 25 число кожного місяця (а.с.9-10, 48-49, том 1).

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 301,25 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді, комісії.

Згідно з п. 7.2 для виконання даного договору банк відкриває рахунок 7933 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборговангості по кредиту, відсотках, винагороді та інших платежах. При кредитуванні нових та б/в автомобілів, позичальник доручає без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти: в сумі 11988,00 доларів США на рахунок 421 каси банку для видачі клієнту, комісію банку 119,88 доларів США та 1124,18 долари США на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії "Інгосстрах", а також 6,78 доларів США на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Відповідно до п. 7.3. договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає застава автомобіля AUDI A4.

Пунктом 7.4. передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.4, 2.3.3. цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 4.1. договору у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3., 7.5. цього договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

Факт перерахування на рахунок 421 згідно умов кредитного договору № IFDWAE00000046 від 16.05.2007 року 11988,00 доларів США підтверджується копією меморіального ордеру від 16.05.2007 року (а.с. 222, 231, 245, том 1; а.с. 56, том 2).

Із розрахунку заборгованості виходить, що внаслідок порушення графіку сплати коштів відповідачем ОСОБА_1 станом на 17.07.2012 року заборгованість за кредитним договором від 16.05.2007 року становить 6652,66 доларів США, що еквівалентно 53154,75 грн, з яких:

- 3466,81 доларів США заборгованість за кредитом (по тілу кредиту),

- 1331,45 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом,

- 574,43 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом,

- 1279,97 доларів США пеня за несвоєчасне повернення кредиту (а.с.4-5, том 1).

У якості забезпечення виконання позичальником основного зобовязання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 16.05.2007 року укладено договір застави нерухомого майна, відповідно до умов якого заставодавець надав у заставу автомобіль AUDI A4, 1997 року випуску. Визначена сторонами заставна вартість предмету застави складає 75674,25 грн (а.с.50-51, том 1).

У якості забезпечення виконання позичальником основного зобовязання 20.10.2010 року між ПАТ «Акцент-Банк» (поручитель) та ПАТ КБ «Приватбанк» (кредитор) укладено договір поруки №167, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання боржником, вказаним у Додатку №1 до цього договору, всіх своїх обовязків за кредитними договорами, вказаним в додатку №1, згідно яких кредитор надав боржникам кредит в сумі, вказаній в додатку №1 до цього договору, а боржники зобовязані повернути кредит в строки, зазначені в кредитних договорах, сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі та строки, визначені кредитними договорами, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитних договорах. В додатку №1 до договору поруки за №167 від 20.10.2010 року містяться відомості, в яких зазначено, що розмір відповідальності поручителя перед кредитором складає 10 000 гривень (а.с.8, том 1).

Як вбачається із виписки з 15.05.2007 року по 18.10.2016 року по рахунку № 7933 ОСОБА_1, ним внесені наступні платежі: 25.06.2007 р. - 302 дол. США, 25.07.2007 р. - 302 дол. США, 27.08.2007 р. - 303 дол. США, 26.09.2007 р. - 302 дол. США, 26.10.2007 р. - 302 дол. США, 26.11.2007 р. - 302 дол. США, 25.12.2007 р. - 302 дол. США, 28.01.2008 р. - 302 дол. США, 26.02.2008 р. - 302 дол. США, 25.03.2008 р. - 302 дол. США, 25.04.2008 р. - 302 дол. США, 25.05.2008 р. - 302 дол. США, 12.06.2008 р. - 20,74 дол. США, 26.06.2008 р. - 302 дол. США, 25.07.2008 р. - 302 дол. США, 18.08.2008 р. - 1157 дол. США, 26.08.2008 р. - 302 дол. США, 26.09.2008 р. - 302 дол. США. В період з 20 по 25 жовтня 2008 року та у період з 20 по 25 листопада 2008 року, оплат не поступало. 10.12.2008 року оплачено 313 доларів США, 18.02.2009 року - 95 доларів США, 29.04.2009 року - 1817,62 дол. США. 24.09.2009 року поступило два платежі в сумі 4971,92 доларів США та 4556,25 доларів США від реалізації предмета застави (а.с. 187 191, том 1; а.с. 78 82, том 2).

Таким чином, з даної виписки встановлено, що у період з 16.05.2007 року по 25.10.2008 року відповідач вносив оплати систематично, але з простроченням до одного-двох днів у порівнянні зі встановленим у договорі періодом сплати, однак, в той же час, у розмірі, більшому, ніж визначений черговий платіж цим же договором.

З поданого АТ КБ "Приватбанк" розрахунку від 17.07.2012 року вбачається, що банк 18.06.2008 року нарахував відповідачу прострочену заборгованість в сумі 1101,53 дол. США, яка 25.07.2018 р. зменшена до 947,52 дол. США у зв'язку з надходженням оплати в розмірі 302 долари США (щомісячного платежу). Після цього відображене збільшення прострочення тіла кредиту, яке до 31.07.2008 р. зросло до 1138,04 дол. США. Станом на 18.08.2008 р. надійшов платіж на суму 1157 дол. США, а тому з цього дня прострочене тіло та прострочені проценти відсутні.

Прострочена заборгованість по тілу кредиту виникала за розрахунком позивача з 28.10.2008 року, по процентах з 31.10.2009 року і наростає до 21.09.2009 року.

24.09.2009 року реалізовано предмет застави - транспортний засіб, кошти від якого згідно цього розрахунку спрямовані на погашення: комісії в сумі 148,24 дол. США, пені в розмірі 192,95 дол. США, процентів в сумі 969,61 дол. США, 2177,19 дол. США - простроченого тіла кредиту, 4770,32 дол. США - поточного тіла кредиту.

В подальшому, з 24.09.2009 року простроченого тіла та процентів банк не нараховує аж до 15.06.2010 р. та 20.06.2010 р. відповідно. З 15.06.2010 р. по 20.05.2011 р. прострочене тіло кредиту становить сталу суму 38,39 дол. США та поступово збільшується з 26.05.2011 р. по 17.07.2012 р. Одночасно, навіть у період відсутності нарахування прострочення по тілу та відсотках (з 24.09.2009 р. по 15.06.2010 р.), банк нараховує з 30.10.2009 р. і аж до 17.07.2012 р. пеню за порушення строків розрахунків (а.с. 4 5, том 1; а.с. 5 - 6, 53 54, том 2).

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача пояснювала, що прострочення станом на 18.06.2008 року могло виникнути внаслідок нарахування оплати за договором страхування, однак ні самого договору страхування, ні згоди позичальника на оплату банком страхового відшкодування, ані даних, що ці кошти були перераховані страховику позивачем у суді першої інстанції не надано, а представники відповідача заперечували факт сплати банком будь-яких страхових виплат в рахунок договору страхування та вказували на відсутність згоди відповідача на такий перерахунок.

У виписці по рахунку ОСОБА_1 з 01.01.2000 року по 05.04.2017 року за № 2489 відображено нарахування плати за зберігання і утримання предмета застави на площадці банку за період з 12.05.2009 р. по 13.10.2009 р. з розрахунку 36,00 грн. в день на суму 10051,54 грн. (а.с. 2931, том 2).

В судовому засіданні у суді першої інстанції представник позивача пояснила, що у вказаній виписці допущена помилка, а саме: двічі нараховані одні і ті ж суми, тому сума у розмірі 4752,00 грн., що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.07.2012 року складає 594,74 дол. США, від реалізації застави пішла на погашення заборгованості, а саме пені, що відображено в розрахунку до уточненої позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_1 подав власний розрахунок, з якого вбачається, що нарахування стороною відповідача проведено на тіло кредиту 11988,00 дол. США, щомісячні платежі розраховані, виходячи з поділу фактично внесених сум відповідачем та поділені до серпня 2009 року. У вересні 2009 року платіж зараховано з суми реалізації предмета застави. Нараховані відсотки згідно п. 7.1 у розмірі 0,84 % на місяць та 0,14 % на місяць. Остаточно вирахувано, що всього відповідачем сплачено коштів, в т.ч. разом з сумою реалізації предмета застави, 17764,53 дол. США, переплата становить 3714,93 дол. США (а.с. 116, том 2).

Як встановлено з договору застави рухомого майна № IFDWAE00000046 від 16 травня 2007 року, доданого до апеляційної скарги, за цим договором заставою забезпечується виконання зобов'язань заставодавця за кредитним договором від 16.05.2007 року № IFDWAE00000046 по поверненню кредиту за непоновлювальною кредитною лінією у сумі 13238,84 дол. США (п. 34.1).

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за кредитним договором і зверненням стягнення на предмет застави, витрат на утримання і зберігання предмета застави та іншими витратами (а.с. 50 51, том 1).

Представником позивача на підтвердження факту зберігання транспортного засобу на стоянці ПриватБанку долучено копію акта без дати, згідно якого предмет застави за договором № IFDWAE00000046 від 16 травня 2007 року автомобіль марки "Ауді" (б/в), 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, оглянуто в присутності позичальника ОСОБА_1, який передав цей автомобіль і доручив ПриватБанку передати його на реалізацію по ринковій ціні (а.с.53, том 1). Представники відповідача не заперечували факту передачі заставного майна на зберігання, повідомивши, що дати такої передачі не пам'ятають, однак після цього, погасивши всю прострочену заборгованість, позичальник перестав вносити платежі на погашення кредиту, оскільки залишок боргу був меншим, ніж оцінено автомобіль, який передано для реалізації.

Згідно з меморіальними валютними ордерами від 24.09.2009 року та випискою по рахунку №7933 ОСОБА_1 автомобіль, який був предметом застави за вказаним вище кредитним договором, реалізовано на суму 4971,92 долари США та 4556,25 доларів США, що становить 9528, 17 доларів США, які спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором № IFDWAE00000046 від 16 травня 2007 року (а.с. 54, 55, 217 - 221, 226 - 230, 240-244, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.525,526,1048,1049, 1050,1054, дослідивши усі надані сторонами докази, дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність заборгованості за кредитом.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. При тому доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків.

За таких обставин, доводи апелянта про те, що лише відповідач мав обов»язок клопотати про призначення судом економічної експертизи не заслуговує на увагу.

Розрахунки по кредиту, виконані як банком, так і відповідачем є рівнозначними і перевіряються судом із застосуванням однакових вимог.

Позивач не звільнений у даному спорі від доказування і повинен довести наявність і розмір заборгованості по кредиту, міг представити і такий доказ як висновок судової економічної експертизи або клопотати перед судом про призначення такої.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Відповідно до положень ст.ст. 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

В судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт укладення кредитного договору № IFDWAE00000046 від 16 травня 2007 року та договору застави рухомого майна між сторонами по справі на суму 13238,84 доларів США шляхом відкриття непоновлювальної кредитної лінії.

Судом встановлено, що у суму 13238,84 доларів США ввійшла сума страхування 1124,18 дол. США, на що погодилися сторони. В той же час, суду не надано жодного доказу про те, що укладалися будь-які інші (додаткові) договори страхування, за які банком перераховувались кошти, і сам банк у своєму розрахунку виходить із суми кредиту 13238,84 доларів США, в певний час поділяючи її на поточну та прострочену заборгованість, а не збільшуючи тіло кредиту.

В період з 25.06.2007 року по 26.09.2008 року боржник вносив щомісячні платежі регулярно, у розмірі більшому, ніж встановлено договором, що свідчить про неможливість утворення простроченої заборгованості за кредитом, яка зазначена у проведеному банком розрахунку станом на 18.06.2008 року, а тому подальші розрахунки банку були невірними у зв'язку з невірними вихідними даними.

Починаючи з жовтня 2008 року ОСОБА_1 вносив платежі нерегулярно, що відповідно до умов договору є підставою для нарахування відсотків на прострочену заборгованість у розмірі 2,09 % та пені за кожен день прострочки у розмірі 0,15 %.

Таким чином, на момент реалізації автомобіля загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № IFDWAE00000046 від 16 травня 2007 року, включаючи непогашені поточні та прострочені відсотки, пеню, щомісячну винагороду та тіло кредиту, становила 8546,29 доларів США. Автомобіль було реалізовано за 9528,17 доларів США, кошти від реалізації автомобіля зараховані відповідно до положень статті 534 ЦК України в порядку черговості погашення вимог за грошовим зобов»язанням.

Також встановлено, що предмет застави - автомобіль марки "Ауді А4" був вилучений у позичальника та зберігався на стоянці банку, що підтвердили обидві сторони. У зв'язку з цим позивачем понесені витрати на збереження предмета застави, вартість яких згідно з наданими суду документами та розрахунками (а.с. 29 31, том 2) становила 36,00 грн. за день, які він має право стягнути з ОСОБА_1 відповідно до п. 2.2.9. кредитного договору та п. 4 договору застави рухомого майна.

Оскільки позивач у наданому ним розрахунку першим днем нарахування вказаних вище витрат зазначає 22.05.2009 року, то цей день є першим, з якого проводиться відповідне нарахування.

Понесені витрати за збереження предмета застави у період з 22.05.2009 року по 23.09.2009 року (125 днів) становили 4500,00 гривень. Отже, коштів, отриманих від реалізації предмета застави було достатньо для погашення кредитної заборгованості, в тому числі і витрат банку, понесених у зв'язку зі збереженням та реалізацією заставного майна.

Відповідно до пунктів 5.2,8,9 договору страхування наземного транспорту IFDWАЕ00041495 від 16.05.2007 року цей договір укладено на виконання договору застави, укладеного між ПриватБанком та Страхувальником від 16.05.2007 року з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором від 16.05.2007р. Страховий платіж становить 5335,03 грн, у разі лонгації договору розмір платежу щорічно зменшується на 4,4% від попереднього страхового платежу. Строк дії договору 12 місяців (1 рік), з 16.05.2007р. по 15.05.2008р. При бажанні страхувальника застрахувати транспортний засіб на строк, більший за 12 місяців, та у разі сплати страхового платежу, зазначеного в п.8 цього договору, договір вважається щорічно продовженим на відповідний строк, за який здійснена сплата страхового платежу.

Гарантом виконання зобов»язань за цим договором страхування явився ПриватБанк.

Апелянт збільшення суми заборгованості мотивує тим, що у виписці по рахунку № 7933 відображено перерахування Банком коштів на сплату страхових платежів. Однак, 24.09.2009 року за продане заставне майно в Банк поступило 9528,17 доларів США (а.с.54, 55, том 1) для погашення заборгованості по кредиту. Тобто, з цього часу страхові платежі за договором страхування наземного транспорту IFDWАЕ00041495 від 16.05.2007 року, укладеного на виконання договору застави, не могли нараховуватися, оскільки заставне майно було продане. З цих же підстав не не могли і щорічно автоматично лонгуватися.

Договір особистого страхування № IFDWLK00041496 від 16.05.2007 року, укладений між ЗАТ СК «Інгосстрах» та ОСОБА_1, відповідно до пунктів 5.1, 10,11 договору цей договір укладено на виконання договору застави, укладеного між ПриватБанком та Страхувальником від 16.05.2007 року з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором від 16.05.2007р. Страховий платіж становить 302,7 грн. Строк дії договору 12 місяців (1 рік), з 16.05.2007р. по 15.05.2008р. При бажанні страхувальника застрахуватися на строк, більший за 12 місяців, та у разі сплати страхового платежу, зазначеного в п.10 цього договору, цей договір 12 місяців (один рік) і щорічно лонгується на такий же строк до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати наступних страхових платежів.

Тобто зазначений договір особистого страхування також був укладений на виконання договору застави рухомого майна, укладеного між ПриватБанком та Страхувальником від 16.05.2007 року, застава якого припинилася з моменту реалізації автомобіля. Відтак підстав для сплати страхових платежів за цим договором після реалізації предмету застави не було.

Щодо посилання апелянта на п.2.2.7 договору, згідно якого позичальник зобовязаний надати банку належним чином оформлені договори наземного страхування транспортного засобу та особистого страхування, що є однією з обовязкових умов укладення кредитного договору № IFDWAE00000046 від 16 травня 2007 року, слід виходити з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Отже, нормами процесуального права визначено, що кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача пояснювала, що прострочення могло виникнути внаслідок нарахування оплати за договором страхування, однак ні самого договору страхування, ні згоди позичальника на оплату банком страхового відшкодування, ані даних, що ці кошти були перераховані страховику позивачем не надано.

Долучені представником Банку до апеляційної скарги договір особистого страхування № IFDWLK00041496 від 16.05.2007 року та договір страхування наземного транспорту № IFDWАЕ00041495 від 16.05.2007 року, укладені між ЗАТ СК «Інгосстрах» та ОСОБА_1, не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Відповідно до ч.6 зазначеної статті, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, судом у повній мірі досліджені усі докази, надані сторонами, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2018 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_3

ОСОБА_4