ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №587/581/18

Номер провадження 22-ц/788/1746/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

представника позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Гакаля Романа Володимировича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 серпня 2018 року в складі судді Черних О.М., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 07 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 08 серпня 2012 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні процентної ставки, нарахуванні комісії, пені та штрафу за порушення відповідачем зобов'язань банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_3 не виконав, тому станом на 31 січня 2018 року утворився борг на загальну суму 30366 грн 97 коп., з яких: 1074 грн 83 коп. - тіло кредиту; 23492 грн 68 коп. - відсотки за користування кредитом; 3877 грн 22 коп. - пеня та комісія; а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1422 грн 24 коп. - штраф (процентна складова), який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 07 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що право банку змінювати тарифи, в тому числі, щодо розміру процентної ставки за кредитом передбачено пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якого банк зобов'язаний не пізніше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку і якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови. Також, банк зауважив, що неотримання чи несвоєчасне отримання клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє його від виконання зобов'язань за кредитним договором. Відтак, як вважає банк, оскільки відповідач не надав письмового повідомлення про свою незгоду зі змінами кредитного договору, тому, на думку позивача, ОСОБА_3 фактично погодився з умовами кредитного договору щодо підвищення процентної ставки.

Крім того, позивач посилається на те, що суд невірно визначив суму коштів, яка була спрямована на їх автоматичне списання для погашення простроченої заборгованості, так як під час розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідач 22 червня 2018 року сплатив 1543 грн 38 коп., а 27 липня 2018 року - 2279 грн 89 коп. для погашення заборгованості за даним кредитним договором, а інші платежі, здійснені ним за період з квітня по липень 2018 року, направлялись на сплату заборгованості за іншими рахунками.

В апеляційній скарзі також йдеться і про те, що всі операції за кредитним договором, зокрема, порядок нарахування процентів, пені, комісії, сума нарахованого чергового і простроченого платежу чітко зазначені в наданому суду розрахунку заборгованості, який не був належно проаналізований судом першої інстанції. Відтак, позивач вважає, що здійснені відповідачем платежі у 2018 році не свідчать про повне погашення заборгованості за укладеним кредитним договором.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гакаля Р.В. про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 08 серпня 2012 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 7).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_3 погодився з тим, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що був ознайомлений з договором про надання банківських послуг і погодився отримати його екземпляр шляхом роздруківки з сайту ПриватБанку, а також погодився з тим, що є обізнаним в тому, що Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privat.com.ua, які він зобов'язався виконувати, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 08 серпня 2012 року станом на 31 січня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 30366 грн 97 коп., яка складається із: 1074 грн 83 коп. заборгованості за кредитом, 23492 грн 68 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3877 грн 22 коп. комісії та пені, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 1422 грн 24 коп. його процентної складової (а.с. 6).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача дійсно станом на 31 січня 2018 року утворилась заборгованість за кредитним договором, однак у меншому, ніж заявлено в позові розмірі. Зокрема, суд визнав необґрунтованими вимоги щодо стягнення процентів у заявленому розмірі, вказавши, що позивач змінив розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку. Також, установивши, що банком заявлено вимоги про стягнення пені і штрафів, що фактично є притягненням відповідача до подвійної цивільно-правової відповідальності, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені, пославшись на те, що банк у розрахунку вказав разом суму заборгованості зі сплати пені та комісії, які мають різну правову природу, а розмір штрафу зменшив, з огляду на розрахунок його процентної складової, з урахуванням зменшеного судом розміру процентів.

Крім того, установивши, що з відповідача за період з 11 квітня 2018 року по 27 липня 2018 року, тобто, коли дана справа розглядалась в суді, проводилось автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості за кредитним договором на загальну суму 8664 грн 35 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, пославшись на те, що сума списаних з картки відповідача коштів значно перевищує суму заборгованості за кредитним договором.

Однак, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 3 цієї ж статті ЦК України у тій же редакції було передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як передбачено частиною 4 статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви), у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентною ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Пунктом 1.1.3.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено право банку здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому, банк, за виключенням випадків зміни наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнт, зокрема, у виписці по картрахунку згідно з п. 1.1.3.1.9 даного договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про непогодження зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта (а.с. 9-32).

З урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правила застосування банком змінюваної процентної ставки відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) позивачем не дотримані, а саме: позивач не довів, що позичальник письмово повідомлявся не пізніш, як за 7 календарних днів про застосування нової процентної ставки (п. 1.1.3.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг), так як вказані обставини відповідач заперечує; у кредитному договорі, зокрема, в анкеті-заяві не було встановлено порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

Таким чином, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про необхідність нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами, виходячи з розміру тієї процентної ставки, яка діяла станом на момент укладення сторонами кредитного договору, а саме: 27,60 % річних.

Колегія суддів погоджується також і з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість нарахованих позивачем процентів за кредитним договором за період з 16 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року в сумі 17 грн 39 коп., оскільки розмір процентної ставки, за якою банк нарахував відсотки за користування кредитними коштами за вказаний період, узгоджується з умовами кредитного договору.

Разом з тим, з наданих позивачем до суду апеляційної інстанції документів вбачається, що строк дії кредитного договору від 08 серпня 2012 року закінчився у зв'язку із закінченням строку дії картки, а саме: 31 серпня 2017 року і в подальшому сторонами не продовжувався.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк, який відповідає строку дії картки - до 31 серпня 2017 року включно.

Відтак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами поза межами дії кредитного договору, тобто, з 01 вересня 2017 року і по 31 січня 2018 року.

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у межах строку кредитування, тобто, до 31 серпня 2017 року, відповідач мав обов'язок, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 вересня 2017 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаного висновку про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року за № 444/9519/12.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами у підвищеному розмірі процентної ставки, а також про стягнення з нього процентів за користування кредитними коштами за період після спливу строку кредитування, тобто, з 01 вересня 2017 року по 31 січня 2018 року.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів наводить наступний розрахунок процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором від 08 серпня 2012 року:

1) за період з 16 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року в сумі 17 грн 39 коп., тобто, виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості;

2) за період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року, тобто, до закінчення строку дії кредитного договору, виходячи із розміру процентної ставки 27,60 % річних, в сумі 903 грн 13 коп. (1074,83 грн * 27,60% * 1096 днів / 360 днів), а не 1067 грн 13 коп., як визначив суд першої інстанції;

3) загальний розмір процентів за період з 16 липня 2014 року по 31 серпня 2017 року становить 920 грн 52 коп. (17,39 грн + 903,13 грн), а не 1084 грн 52 коп., як визначив суд першої інстанції.

Отже, визначений судом першої інстанції розмір заборгованості по процентам за користування кредитними коштами підлягає зміні, з урахуванням вищенаведених обставин.

Щодо вирішення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та штрафу, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені, з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку нараховувати та обов'язок позичальника сплачувати пеню у випадку виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн, ураховуючи прострочені зобов'язання, передбачені п.п. 2.1.1.12.7.4 (зобов'язання зі сплати штрафу у розмірі 100% від несплачених процентів за користування кредитом) та 2.1.1.12.8.1 (зобов'язання зі сплати штрафу у розмірі 100% від несплаченої комісії за обслуговування кредиту).

Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій (а.с. 9-32).

Отже, умовами укладеного сторонами 08 серпня 2012 року кредитного договору передбачено застосування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Враховуючи вищевинаведене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто, строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача пені ґрунтується на законі, не допускаючи, тим самим, подвійної відповідальності.

Щодо визначеного судом першої інстанції розміру штрафу, то він підлягає зміні, з огляду на те, що його процентна складова розраховується із суми тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, який був змінений апеляційним судом, про що вказано вище.

При цьому, розмір штрафу за порушення відповідачем кредитних зобов'язань розраховується наступним чином: 500 грн + (1074,83 грн + 920,52 грн) * 5% = 599 грн 77 коп., а не 510 грн 79 коп., як визначив суд першої інстанції.

Таким чином, загальний розмір заборгованості, яка утворилась у відповідача станом на 31 січня 2018 року за укладеним між сторонами кредитним договором від 08 серпня 2012 року, мав становити 2595 грн 12 коп. (1074,83 грн тіло кредиту + 920,52 грн проценти за користування кредитом + 599,77 грн штрафу), а не 2670 грн 14 коп., як визначив суд першої інстанції, у зв'язку з чим рішення суду в зазначеній частині підлягає зміні.

У той же час, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок проведення банком за період з 11 квітня 2018 року по 27 липня 2018 року автоматичного списання грошей з рахунку відповідача для погашення простроченої заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2012 року на загальну суму 8664 грн 35 коп. (а.с. 125), таким чином, у відповідача станом на день розгляду даної справи судом першої інстанції була відсутня заборгованість за вказаним кредитним договором, оскільки сума списаних банком коштів для погашення простроченої заборгованості значно перевищила суму заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що за даним кредитним договором були здійснені платежі на погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 3823 грн 27 коп., а решта коштів направлялась на сплату заборгованості за іншими рахунками, на думку колегії суддів, не впливають на висновок суду про відсутність у відповідача заборгованості за спірним кредитним договором.

Зокрема, позивач не надав, а матеріали справи не містять даних про те, що між сторонами був укладений інший кредитний договір, окрім кредитного договору № б/н від 08 серпня 2012 року.

У той же час, з наданої банком виписки по картковому рахунку за період з 08 серпня 2012 року по 02 вересня 2018 року вбачається, що відповідачу в рамках даного кредитного договору були відкриті рахунки: за № 341032, де відсутній рух коштів за рахунком та за № 854778, на якому відображено рух коштів за рахунком (а.с. 146-148).

При цьому, з наданої відповідачем під час розгляду даної справи в суді першої інстанції виписки по картковому рахунку № 457005 за період з 01 січня 2018 року по 06 серпня 2018 року вбачається, що банк провів автоматичне списання коштів з вказаного карткового рахунку для погашення заборгованості по картці 51**78, тобто, яка обліковується за відповідачем, для погашення заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2012 року, так і по картці 41**32, яка також відноситься до даного кредитного договору, але по якій рух коштів відсутній (а.с. 125).

Що стосується автоматичного списання коштів для погашення заборгованості по картці з рахунком 88**06, то з наданих апеляційному суду документів вбачається, що вказаний рахунок був відкритий банком для обслуговування зарахування штрафних санкцій та суми сплаченого позивачем судового збору при подачі позовної заяви до суду за даним кредитним договором (а.с. 125).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що всі платежі за період з 11 квітня 2018 року по 27 липня 2018 року, які були проведені банком шляхом автоматичного списання коштів з рахунку відповідача для погашення кредитної заборгованості на загальну суму 8664 грн 35 коп., були здійснені позивачем з метою погашення кредитної заборгованості відповідача в рамках одного кредитного договору від 08 серпня 2012 року, а доводи апеляційної скарги про протилежне висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на законність рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин, коли суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але неправильно визначив розмір заборгованості, який виник у відповідача станом на 31 січня 2018 року, тому мотивувальну частину рішення суду від 07 серпня 2018 року необхідно змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ураховуючи, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишено без змін, тому відсутні підстави для компенсації позивачу судового збору, понесеного ним за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4, ч. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 серпня 2018 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

В решті оскаржене рішення суду від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина