Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 569/12106/15-ц

провадження № 61-20766св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Шеремет А. М., Боймиструк С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2007 року № 91/ФКВ (далі - кредитний договір), укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_4, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2007 року ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір на суму 24 тис. дол. США зі строком повернення до 05 грудня 2032 року та сплатою 11,6 % річних.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором 06 грудня 2007 року сторони уклали іпотечний договір № 91/Zфквіп (далі - договір іпотеки), згідно з яким ОСОБА_4 передала ТОВ «Укрпромбанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідач умови кредитного договору не виконувала, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 399 585,58 грн, у зв'язку з чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 20,5 кв. м, житловою площею 11,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю у власність. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач неналежним чином виконує умови кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість. Законом і договором іпотеки ПАТ «Дельта Банк» надано право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через визнання на нього права власності.

Рішенням апеляційного Рівненської області від 07 лютого 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильного застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права. Позивачем обрано спосіб судового захисту, який не передбачений законом чи договором, оскільки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій 28 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що частина друга статті 16 ЦК України, частина третя статті 33, стаття 36, частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключають можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду. Ці норми передбачають задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права ухвалив законне і обґрунтоване рішення, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, яке було безпідставно скасовано апеляційним судом. Крім цього, апеляційний суд вирішив питання про розподіл судових витрат з порушенням норм матеріального права. При зверненні з цим позовом, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Дельта Банк» була звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на момент звернення з позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.

21 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, яке мотивовано тим, що рішення суду апеляційної інстанції є законним, ухваленим з дотримання норм матеріального та процесуального права. Задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки. Порядок розподілу судових витрат у справі визначається ЦПК України і не регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду з наступних підстав.

Суди встановили, що 06 грудня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 91/ФКВ-07, за умовами якого позичальник отримав 24 тис. дол. США кредиту зі строком повернення до 05 грудня 2032 року та сплатою 11,6 % річних.

З метою забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором 06 грудня 2007 року ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № 91/Zфквіп-07, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами.

Внаслідок невиконання позичальником кредитних зобов'язань станом на серпень 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 399 585, 58 грн.

Іпотечним договором від 06 грудня 2007 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а сама: за рішенням суду, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбачених пунктом 4.4 цього договору.

Згідно з пунктом 4.4 іпотечного договору у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених цим договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги, зокрема, шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк», які ґрунтуються на тому, що банк має право в разі порушення умов кредитного договору вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на майно, передане в іпотеку, не заслуговують на увагу і спростовуються встановленими судами вищенаведеними фактичними обставинами справи та положеннями законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України в редакції, станом на час розгляду справи апеляційним судом провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного вирішення апеляційним судом питання про розподіл судових витрат є необґрунтованими, оскільки на час розгляду справи Закон України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, не передбачав звільнення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від сплати судового збору.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. П.Курило

В. І. Крат