Справа № 194/743/18
Номер провадження 2/194/356/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 серпня 2018 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Солодовник І.С.,
при секретарі - Сафоновій А.Г.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Тернівка Дніпропетровської області в залі суду цивільну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення, -
Позивач звернувся до суду з позовною та уточненою позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення, в якій зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Разом з ним в даному будинку мешкає та зареєстрована його дружина ОСОБА_3 та мешкає без реєстрації відповідач ОСОБА_2. Відповідач є його рідним сином, у вище вказаному будинку проживає без реєстрації, а зареєстрований в будинку АДРЕСА_2. Позивач також зазначає, що не дивлячись на те, що відповідач - ОСОБА_2 є його рідним сином, сумісне проживання з останнім, починаючи з 2015 року просто неможливо, він систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім'ї, як до нього, так і до інших членів сім'ї, це виражається в застосуванні погроз, образ, фізичного насильства, що робить неможливим для нього та інших членів сім'ї проживання з ним в одному будинку, суперечить їхнім інтересам. Внаслідок таких дій відповідача їхня сім'я постійно перебуває в стані психологічної напруги, страху, тривоги. Він був змушений неодноразово звертатися із заявами до Тернівського міського відділу поліції на дії відповідача.
Позивач вказує, що відповідач систематично порушує правила співжиття, його протиправна поведінка робить неможливим для проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились для відповідача безрезультатними.
Він неодноразово пропонував відповідачу добровільно виселитися з будинку, однак той не на що не реагує, в тому числі і на заходи, що вживаються працівниками поліції.
У зв'язку з чим, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні йому права користування власністю - АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з АДРЕСА_1.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, однак раніше подав до суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити та справу розглянути без його участі, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 38).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 39-44, 48-50), причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав, у зв'язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.10.2003 року, виданого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3079 (а.с. 7), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.10.2003 року № 1848988, наданого Колективним підприємством «Тернівське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 8), технічним паспортом на житловий будинок, виготовленого станом на 20.07.2012 року Колективним підприємством «Тернівське бюро технічної інвентаризації», реєстровий № 32-83/312 (а.с. 9-11).
За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З огляду на викладене, позивач є власником зазначеної вище квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд.
На підставі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з ст. 155 ЖК УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідач ОСОБА_2, який є сином позивача ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого ЗАГС м. Тернівка Дніпропетровської області 14.11.1991 року (а.с. 13), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 14.05.2018 року, виданою відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області та довідкою про реєстрацію місця проживання особи за №1102 від 01.06.2018 року, виданою відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 12а, 24).
Відповідно до акту від 24.05.2018 року, виданого квартальним комітетом м. Тернівка Дніпропетровської області, видно, що позивач ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_3, дочкою ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, з даного акту встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає без реєстрації за вказаною адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).
У відповідності до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Згідно з ст. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
З правових позицій п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» видно, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до постанов у справах про адміністративні правопорушення від 05.11.2015 року; 22.03.2016 року; 07.09.2017 року; 23.04.2018 року; 07.05.2018 року, які набрали законної сили, відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім'ї відносно свого батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_3 за місцем свого фактичного мешкання: АДРЕСА_1 (а.с. 17-21).
Окрім цього, відповідач ОСОБА_2 притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме: за фактом таємного викрадення чужого майна (крадіжка), що належить його батькові ОСОБА_1, поєднане з проникненням у інше приміщення, однак згідно з відмовою позивача ОСОБА_1 від обвинувачення відносно свого сина ОСОБА_2 кримінальне провадження було закрито, про що свідчить ухвала Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11.10.2017 року (а.с. 15).
Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із ст.ст. 76, 77, 78, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи систематичне порушення ОСОБА_2 правил соціалістичного співжиття з позивачем та його сім'єю, його протиправну поведінку, яка робить неможливим для інших осіб проживання із ним в одному помешканні, заходи запобігання і громадського впливу виявились для відповідача безрезультатними, а також те, що ОСОБА_2 зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Керуючись Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 12, 76-78, 81, 223, 258, 263-265, 274, 280-281 ЦПК України, ст.ст. 16, 29, 316-317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 116, 150, 155, 157 Житлового кодексу УРСР, Пленумом Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд, -
Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення- задовольнити.
Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, права користування власністю - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області або через Тернівський міський суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: І.С. Солодовник