Справа № 159/1951/18
Провадження № 2/159/710/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І.М.,

при секретарі Щесюк Н.Й.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач 23.04.18 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтованим тим, що сторони з 07.03.2 000 р. перебували у шлюбі, що був розірваний за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 29.09.14 р.. За час шлюбу у сторін народилось троє дітей: дочка ОСОБА_5, 02 р. н., сини ОСОБА_6, 08 р. н., та ОСОБА_7, 11 р. н.. Під час шлюбу сторонами за договором купівлі продажу від 25.08.04 р. було придбано квартиру № 5 у буд. № 9 в смт. Люблинці Ковельського району Волинської області. Покликаючись на ст. ст. 60, 63, 69, 70 СК України, ст. ст. 368, 372, 321, 317, 319 ЦК України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ст. 41 Конституції України, зазначає, що він має право на половину нажитого у шлюбі майна, а саме: на ? частину спірної квартири. Покликаючись на ст. ст. 15, 16 ЦК України, зазначає, що добровільно провести поділ майна сторони не в змозі. Просить позов задовольнити та визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі.

За ухвалою суду від 16.05.18 р. розгляд справи було призначено у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін.

За ухвалою суду від 05.07.18 р. постановлено розгляд справи провести у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін та їх представників - адвокатів.

01.06.18 р. відповідачем було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності з тих підстав, що шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду від 29.09.14 р., а позивач з розглядуваним позовом звернувся до суду лише 23.04.18 р., а до цього прав стосовно спірної квартири не пред»являв, зазначаючи, що квартира належить їй та їх спільним дітям. Просить у задоволенні позову відмовити з огляду на вказану нею обставину.

02.07.18 р. позивачем було подано до суду відповідь на таку заяву відповідача як на відзив на позовну заяву, обґрунтовану тим, що строків давності для звернення до суду з розглядуваним позовом він не пропустив, так як йому лише з отриманням заяви про застосування строку позовної давності з позицією відповідача за позовом, стало відомо про оспорювання його права власності на спірну квартиру відповідачем.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат, позов, кожен зокрема, підтримали у повному обсязі та надали суду пояснення, аналогічні доводам позовної заяви та заяви від 02.07.18 р.. Просять позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач та її представник адвокат, позов, кожен зокрема, не визнали. Відповідач суду пояснила, що до звернення позивача до суду з розглядуваним позовом жодних перешкод йому у користуванні спірною квартирою не чинилось та спору з приводу майна у сторін не було. Спірна квартира, дійсно, придбана сторонами за час шлюбу, однак, з нею проживають троє неповнолітніх дітей сторін, тому вона заперечує проти позову. Просять у задоволенні позову відмовити.

Разом з тим, при відсутності заяв з боку відповідача з приводу зміни її позиції за позовом, 04.10.18 р. її представником адвокатом подано суду її письмову заяву про збільшення її частки у спірному майні подружжя при поділі спільного сумісного майна подружжя до ? з огляду на те, що з нею проживає троє спільних неповнолітніх дітей сторін.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників - адвокатів, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач просить провести поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: спірної квартири - шляхом визнання за ним права власності на ? її частину, що? фактично, є позовними вимогами про визначення його частки власності у спільному сумісному спірному майні подружжя з визнанням за ним права власності на цю частку.

Відповідно до копії виписки з рішення Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 29.09.14 р. у цивільній справі № 159/5 454/14 ц провадження № 2/159/1 245/2014 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що набрало законної сили 10.10.14 р., дійсно, шлюб сторін, що був укладений і зареєстрований 07.03.09 р., було розірвано у судовому порядку.

Відповідачем та її представником адвокатом вказана вище обставина не оспорюється.

Таким чином, майнові відносини між сторонами як подружжям у шлюбі, що був укладений відповідно до положень КЗпШС України, мають регулюватись за нормами КЗпШС України.

За змістом ст. 2 КЗпШС України, саме ним встановлюється порядок і умови одруження, регулюються особисті і майнові відносини, які виникають в сім'ї між подружжям.

Відповідно до ст. 3 КЗпШС України, відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права.

Як слідує із змісту ст. 29 КЗпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

З огляду на положення ст. 44 КЗпШС України, суд враховує, що шлюб сторін вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (хоча б одним із подружжя).

За змістом ст. 11 КЗпШС, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно з копіями: договору купівлі продажу квартири від 25.08.04 р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4567581, виданого 27.08.04 р. Волинським облббюро техінвентаризації, відповідач значиться набувачем та власником спірної квартири, що придбана нею за час шлюбу з позивачем та з відома та зі згоди позивача як другого з подружжя, наданої та оформленої відповідно до положень чинного законодавства.

Таким чином, хоча шлюб між сторонами укладався під час чинності КЗпШс України, спірне майно було придбане ними після 01.01.04 р., тому до спору про його поділ суд застосовує положення СК України, що набрав чинності 01.01.04 р..

Відповідно до ч. 1 СК України, він визначає, серед іншого, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя.

За положеннями ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно - правовими актами, м. б. врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками, регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства, з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя, максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.

Як зазначено у ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, у т. ч. зарплата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Як зазначено у ст. ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з положеннями ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд враховує, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права

спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час

шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу

здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою

відповідно до положень ЦК України, оскільки у таких випадках

презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з

розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя

вже не діє.

При вирішенні спору суд, згідно з ч. ч. 2, 3

ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від

засади рівності часток подружжя, про що і просить відповідач, однак, враховуючи обставини, що мають

істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей,

(за умови, що розмір аліментів,

які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього

фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що

мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки

випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне

забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,

витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із

подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього

господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного

заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

При цьому рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу

від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Сторони, дійсно, мають вказаних вище трьох неповнолітніх дітей, які проживають

разом з позивачем у спірній квартирі, що ні сторонами, ні їх представниками адвокатами також не оспорюється. Однак, ні відповідач, ні її представник адвокат не надали суду доказів того, що існують вказані вище обставини, що дали б суду підстави для відступу

від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВС України № 11 від 21.12.07 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Строк позовної давності застосовується загальний та складає 3 роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що оскільки вона сама у судовому засіданні не заперечила доводів позивача у тій частині, що до моменту закладення розглядуваного спору будь - яких перешкод позивач у питанні реалізації свого права власності щодо спірної квартири останній не мав і таких не створювала йому вона, з врахуванням положень ч. 2 ст. 72 СК України, ч. 1 ст. 261 ЦК України, суд вважає таку заяву безпідставною та не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову у зв»язку з пропуском строк позовної давності.

Суд приходить до висновку, що позовна давність позивачем пропущена не була.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони за час шлюбу набули вказане вище спірне майно квартиру. Це майно є їх спільною сумісною власністю. Позивач не пропустив строку на звернення з розглядуваним позовом до суду, встановленого законодавчо. З огляду на обсяг та зміст позовних вимог та враховуючи положення про рівність часток подружжя у спільному сумісному їх майні і недоведеності позивачем суду наявності встановлених законом підстав для відступу

від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, позов слід задовольнити у повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду судовий збір є судовими витратами позивача і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Однак, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в якості таких витрат його витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн., немає. Так, позивачем лише надано суду попередній розрахунок судових витрат, складений його представником адвокатом, без підтвердження здійснення (понесення) ним витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає розмір таких витрат необґрунтованим і судові витрати стягує частково.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 2, 3, 11, 29, 11 КЗпШМ України, ст. ст. 1, 7, 30, 61, 63, 68 - 71, ч. 2 ст. 72 СК України, ст. ст. 15, 16, 368, 256, ч. 1 ст. 261 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 951 (дев»ятсот п»ятдесят одна) грн. 37 коп..

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Волинської області як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1, 23.09.74 р. н., паспорт серії АС № 229965, прож. за адресою: 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Т. Шевченка, 9/44.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2, 30.05.65 р. н., і. н. НОМЕР_1, адреса: 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Незалежності, 72.

Відповідач - ОСОБА_3, 30.12.80 р. н., прож. за адресою: 45034, смт. Люблинець Ковельського району Волинської області, вул. Лесі Українки, 9/5.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4, адреса: 45034, смт. Люблинець Ковельського району Волинської області, вул. Жовтнева, 64 «а»/8.

Головуючий:ОСОБА_7

Повний текст рішення виготовлено 05.10.18 р..