Справа № 2-461/09 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/287/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року, постановлену в складі головуючої судді Луців-Шумської Н.Л., у справі за заявою ОСОБА_3 про видачу дубліката виконавчого листа у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

27.01.2011 року Шевченківський районний суд м. Льва видав виконавчий лист у справі №2-461-2009, відповідно до якого ОСОБА_2 зобовязаний сплатити ОСОБА_4 борг у сумі 385 000, 00 грн. та 81 грн. 00 коп. судових витрат.

29.03.2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з заявою про видачу дубліката виконавчого листа, оскільки такий було втрачено.

Заяву обґрунтовує тим, що рішення виконувалося Відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області. Заявнику стало відомо, що державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, проте ні постанови, ні виконавчий лист не отримав. На звернення до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області йому повідомили, що виконавче провадження № 28635768 знищене за терміном зберігання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року заяву задоволено.

Видано дублікат виконавчого листа по справі № 2-461/2009 про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 385 000 грн. 00 коп. боргу, 3 488 грн. 00 коп. відсотків річних та 81 грн. 00 коп. судових витрат, а всього 419 569 грн. 00 коп.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року оскаржив ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що заявник вправі був звернутися до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа не пізніше 16 грудня 2015 року, однак цього не зробив у встановлений законом строк, подавши таку заяву через 2 роки і 3 місяці. Стверджує, що з відповідною заявою про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого листа до виконання заявник також не звертався. Посилається на те, що заявником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження втрати виконавчого документа, а також доказів поважності неподання такої заяви протягом встановлених строків. Крім цього, зазначає, що питання про відновлення матеріалів виконавчого провадження не вирішувалось.

Вважає, що з огляду на відсутність доказів на підтвердження втрати оригіналу виконавчого документа та пропущення строку, встановленого для предявлення виконавчого листа до виконання, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про наявність підстав для видачі дублікату виконавчого листа.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року та постановити нову ухвалу про відмову у видачі дубліката виконавчого листа.

06 серпня 2018 року ОСОБА_3 подав до Львівського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує дотримання ним строку предявлення виконавчого документу до виконання з посиланням на ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції закону від 2016 року та вважає оскаржувану ухвалу законною.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення копії ухвали також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі не приймалось, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість судового рішення (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Частиною 1 ст. 431 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до ч. 1 ст. 1 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України вводяться в дію вимоги ч. 4 ст. 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIIІ "Перехідні положення" ЦПК України.

Згідно з п. 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи зміст п. 17.4 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

ОСОБА_3 такі правові висновки сформульовано у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2018 року у справі № 474/783/17 (провадження № 61-29св17) та від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-504/11 (провадження № 61-41846св18).

Отже, за змістом згаданої норми діючого законодавства дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв'язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має обов'язково перевірити, чи не було виконано рішення суду на підставі якого його видано та чи не втратило судове рішення законної сили (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду сформований у постанові від 22 жовтня 2018 року у справі № 2-824/2009 (провадження № 61-5388св18).

Також однією із підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа, є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред'явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент видачі оригіналу виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки інші виконавчі документи (зокрема й судові рішення) - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу), повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Підставою для поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документу до виконання пов'язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знайти про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Таким чином, в даному випадку, з огляду на час видачі оригіналу виконавчого листа - 27 січня 2011 року, дати винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу 17 грудня 2014 року, виконавчий лист міг бути пред'явлений стягувачем до виконання до 17 грудня 2015 року, що також підтверджується витягом із спецрозділу ВП № 28635768, отриманого стягувачем 28 березня 2018 року (за один день перед зверненням до суду), та матеріалами цивільної справи.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, та безспірно встановлено в ході апеляційного розгляду, стягувач звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа після закінчення (спливу) строку пред'явлення його до виконання. При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що стягувач звертався до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, та поважності причин такого пропуску. Також в ході апеляційного розгляду встановлено, що стягувач не ініціював в порядку, передбаченому Розділом XV Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 № 2832/5) відновлення втраченого виконавчого провадження або матеріалів виконавчого провадження № 28635768, яке згідно із повідомленням УДВС ГТУЮ у Львівській області знищене за сплином терміну зберігання. Також заявником не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт втрати оригіналу виконавчого листа, зокрема, його неотримання стягувачем. Також, як видно з довідки із спецрозділу згаданого ВП, стягувач протягом усього часу з моменту пред'явлення виконавчого листа до примусового виконання не реалізовував свої процесуальні права під час виконання рішення суду у межах виконавчого провадження, виконавчим провадженням не цікавився та звернувся із заявою про видачу дубліката через три роки та три місяці з часу винесення постанови про повернення виконавчого листа без виконання.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі дубліката виконавчого листа.

При цьому колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані доводи стягувача, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу про те, що під час розгляду даної справи слід керуватися положеннями Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, яка діє на даний час, зокрема, нормами ст. 12, якою встановлено трьох річний строк пред'явлення виконавчих документів до виконання, оскільки з урахуванням п. 5 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (який набрав чинності 5 жовтня 2016 року) цей строк застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред'явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18). Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6). По даній справі, цей строк сплинув до дати набрання чинності Законом № 1404-VIII, а саме 17 грудня 2015 року.

Також безпідставними є твердження відзиву на апеляційну скаргу про те, що строки пред'явлення слід обчислювати не з дати (дня) повернення виконавчого листа виконавцем, а з дати його отримання стягувачем.

Визначення загальних строків у виконавчому провадженні міститься в ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону № 1404-VIII), згідно із якою строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобовязані або мають право прийняти рішення або вчинити дію, і такі обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 цього Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у звязку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк предявлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у звязку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Аналогічне за змістом положення містилося у ч. 3 ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу).

Аналіз положень цієї норми Закону дає підстави дійти висновку про те, що перебіг строку на пред'явлення виконавчого документа до виконання починається саме з дня його повернення, а не з дня отримання такого документа стягувачем. Відповідний висновок міститься у судовому рішенні Верховного Суду від 30 липня 2018 року у справі № 464/175/17 (провадження № 61-39136ск18)

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскаржувана ухвала є такою, що постановлена при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а відтак підлягає скасуванню, з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні заяви про видачу дубліката виконавчого листа.

У відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 29 грудня 2018 року.

Керуючись: п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_3 про видачу дубліката виконавчого листа у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 352 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5