Троїцький районний суд Луганської області
Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/2205/18
Провадження №6/433/102/18
У Х В А Л А

Іменем України

28.12.2018 року Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Суського О.І.,

за участю секретаря судового зсідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Троїцьке подання заступника начальника Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник начальника начальника Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_2 звернувся до Троїцького районного суду Луганської області із поданням, в якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань за рішеннями громадянки України керівника юридичної особи-боржника за виконавчими провадженнями Товариства з обмеженою відповідальністю «Троїцьк-Молоко» ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без вилучення паспортного документу.

В обґрунтування подання зазначено, що на примусовому виконанні у відділі знаходиться виконавче провадження №39429357 від 08.08.2013 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Троїцьк-Молоко», , на користь юридичних осіб та держави боргу на загальну суму 1 198 069,50 грн. Рішення боржником не виконане, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено. Під час виконання рішення встановлено, що керівником юридичної особи-боржника є ОСОБА_3. Виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця та надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак вона не зявилась за викликом державного виконавця та не повідомила про причини неявки. Згідно відповіді Лисичанського МВ УДМС України в Луганській області, встановити місце знаходження керівника «Троїцьк-Молоко» не вбачається можливим.

В судове засідання представник Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції не зявився. Надав суду письмову заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі. Заявлені вимоги підтримав в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали подання вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобовязань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Закон України від 21.01.1994 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»(з подальшими змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» 21.01.1994 № 3857-XII, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобовязань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до Облікової картки на зведене виконавче провадження №39218752 про стягнення грошових коштів з боржника ТОВ «Троїцьк-Молоко», загальна сума заборгованості становить 214 598,95 грн (а.с.5-6).

Як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, директором ТОВ «Троїцьк-Молоко» є ОСОБА_3 (а.с.7-9).

Згідно виклику державного виконавця від 25.06.2018 року №2900, ОСОБА_3 на адресу: вул.Крондштатська, 43, м.Лисичанськ, направлявся виклик про необхідність зявитись до виконавця 25.06.2018 року щодо сплати боргу за виконавчим листом №409/1148/13-ц від 07.05.2014 року, виданого Білокуракинським районним судом (а.с.10-11).

За обліками Лисичанського відділу управління державної міграційної служби ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, значиться знятою з реєстраційного обліку 11.07.2017 року, раніше була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповіддю Лисичанського міського відділу УДМС України в Луганській області (а.с.12).

Як вбачається з постанов про відкриття виконавчого провадження від 02.08.2013 року, від 24.10.2013 року, від 24.10.2013 року, від 21.05.2014 року, від02.08.2013 року, від 12.05.2014 року, заступником начальника відділу державної виконавчої служби Троїцького районного управління юстиції ОСОБА_2 було відкрите виконавче провадження з виконання виконавчих документів, боржником за якими є ТОВ «Троїцьк-Молоко» (а.с.13-18).

При вирішенні питання про обмеження у праві виїзду суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини, а також міжнародні нормативно-правові акти.

Так, свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochevv.Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв'язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Слід зауважити, що словосполучення «невиконання боржником судового рішення» означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом певного строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Дії державного виконавця щодо встановлення місця проживання боржника, розшуку майна боржника не можуть свідчити про ухилення боржника від виконання зобов'язань. Вказані дії проводяться державним виконавцем незалежно від ухилення чи не ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду. Виклики та вимоги державного виконавця боржникові не вручені, тому відсутні підстави для визнання боржника таким, що саме ухиляється від виконання судового рішення.

Таким чином, оскільки державним виконавцем не надано належні та об'єктивні докази на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов'язання, у суду не має правових підстав для задоволення подання державного виконавця.

Крім того, слід зауважити, що звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є крайнім заходом, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі №6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подання є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.258-261,268,352-354,441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання заступника начальника Троїцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в 15-денний строк з дня її складення із урахуванням п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) до Луганського апеляційного суду через Троїцький районний суд Луганської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення має право подати апеляційну скаргу протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.І.Суський