АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3466/18 Справа № 205/8181/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4 державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 06 липня 2008 року померла ОСОБА_6, яка за життя склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла йому. До складу спадщини увійшла квартира АДРЕСА_1. Звернувшись до державного нотаріуса ДДДНК із заявою про прийняття спадщини він отримав відмову, у звязку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно.

У зв'язку з чим, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на квартиру №86, загальною площею 48,1 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м., що розташована по проспекту Калініна, будинок №74 у м. Дніпрі в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено: визнано за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_2 (Калініна) у м. Дніпрі, загальною площею 48,1 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлої 06 липня 2008 року, а також, стягнуто з ОСОБА_2 та Дніпровської міської ради на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1980,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідачі та треті особи своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористались.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно ч. 3 ст. 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу тільки у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Тож, до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження та переглядати рішення судів перших інстанцій.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 06 липня 2008 року померла ОСОБА_6, яка за життя склала заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповіла ОСОБА_3

Вказаний заповіт було складено 02 квітня 1997 року, посвідчено державним нотаріусом Другої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за №2-1197.

До складу спадщини увійшла квартира АДРЕСА_2 (Калініна) у м. Дніпрі, яка належала померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 червня 1996 року виданого АП ДМЗ ім.. Петровського, згідно з розпорядженням №509-П, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №171п за реєстровим №48.

Із матеріалів спадкової справи №31750/2008 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулись ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Постановою від 26 грудня 2013 року державним нотаріусом ДДДНК ОСОБА_7, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6, померлої 06 липня 2008 року, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1296 -1298 ЦК України, питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Також, судом було встановлено, що спірній квартирі без реєстрації починаючи із 2005 року проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_5

В червні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звертались до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №86 в буд. №74 по пр. Калініна у м. Дніпрі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2013 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали у спірній квартирі без законних підстав та без реєстрації, доказів родинних відносин із померлою не надано, а також того, що вони вели спільне господарство із померлою.

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 зверталась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено, яке постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року залишено без змін. Вказаним рішенням також встановлено, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, померлої 06 липня 2008 року, ані за законом, ані за заповітом.

Згідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року).

За ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції враховував вищевикладені норми, оцінював в сукупності наявні у справі докази та дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що вона проживала з померлою спадкодавицею за її згодою, здійснювала догляд за нею, вела спільне господарство, а тому, також, претендує на предмет спору, як спадкове майно.

Однак, колегія судді відхиляє такі доводи апелянта, оскільки як вбачається із матеріалів справи та рішень Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2013 року та 13 липня 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали у спірній квартирі без законних підстав та без реєстрації і не є спадкоємцями після смерті ОСОБА_6, померлої 06 липня 2008 року, ані за законом, ані за заповітом.

Окрім цього, слід звернути увагу, що позивач є законним спадкоємцем усього майна померлої 06 липня 2008 року ОСОБА_6 згідно заповіту, складеного 02 квітня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Другої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №2-1197.

Вказаний заповіт станом на сьогодні ніким не оскаржувався, не скасований та є чинним.

Також, в судовому засіданні апелянт посилалась на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_3 визнавши за позивачем право власності на спірну нерухомість в порядку спадкування за заповітом, в той час як позивач звернувся до суду із позовними вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Суд апеляційної інстанції вважає такі доводи апелянта безпідставними та відхиляє їх, так як відповідно до матеріалів справи (том №1, а.с. 63) ОСОБА_3 08 квітня 2016 року за вх..№7635 було подано до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3 саме в порядку спадкування за заповітом, після померлої 06 липня 2008 року ОСОБА_6

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_8