Справа № 333/5818/17
Пр. № 2/333/253/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого-судді Кулик В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину спільно набутого майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просила припинити право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_1 особисту приватну власність на вказану квартиру.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що 07.06.2013 року між нею та ОСОБА_3 укладено шлюб. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_5, запис у реєстрі № 1266, була придбана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Купівля квартири була здійснена за 203 300 грн. У звязку з тим, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з дитинства і на той час вона зі ОСОБА_3 були у зареєстрованому шлюбі, то оформленням всіх необхідних документів займався саме він. Таким чином, ОСОБА_3 був записаний покупцем вказаної квартири. ОСОБА_1 вважає, що це майно є її особистою власністю, з наступних підстав: їй на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, запис у реєстрі № 1889, належала квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3. Після оформлення всіх необхідних документів та пошуку покупця і необхідного житла, ОСОБА_1 було прийнято рішення про продаж вказаної квартири і купівлі іншої. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_5, запис у реєстрі № 1224, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 була продана. Продаж квартири було здійснено за 203 745 грн., що на момент укладання цього договору складало еквівалент 25 500 доларів США. За виручені гроші, через тиждень було придбано вищевказану квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Таким чином, продаж однієї квартири і купівля іншої квартири була здійснена у один час, на гроші, які ОСОБА_1 належали від продажу її особистої власності, а саме квартири № 112, що знаходиться у будинку № 22 по вул. Чумаченка у м. Запоріжжі. Таким чином, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було придбано на гроші, отримані від продажу особистої власності ОСОБА_1, тобто її особисті гроші. І тому придбана квартира є особистою власністю ОСОБА_1

ОСОБА_3 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину спільно набутого майна подружжя, в якому просив визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири № 89, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б, яка набута спільно подружжям за час шлюбу.

В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що за час спільного проживання, а саме 07.09.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 07.09.2013 року було придбано у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру № 89, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б. Відповідно до п. 2.1 вище вказаного договору купівля квартири здійснилася за суму 203 300 грн. 00 коп. Частина з цієї суми на покупку спірної квартири була взята з попереднього продажу квартири, яка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності, а частина в розмірі 70 000 грн. була виплачена ОСОБА_3 з його особистих заощаджень, які він отримав від своїх батьків на придбання житла для своєї сім'ї. Факт того, що батьки ОСОБА_3 мали в наявності грошові кошти, які згодом вони передали йому на придбання спірної квартири, підтверджується договором продажу квартири його батьків від 14.07.2010 року та розпискою про отримання його батьком, ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 36 000 доларів США. Твердження ОСОБА_1 про те що спірна квартира була придбана за її особисті кошти також спростовується тим, що купівля спільної квартири була здійснена тільки через тиждень після продажу квартири, яка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності, а не в той же день, хоча реєструвався правочин у одного і того ж самого нотаріуса, ОСОБА_5 Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 ОСОБА_1 була присутня при нотаріальному посвідчені правочину з купівлі квартири та була згодна з її оформленням на імя ОСОБА_3, про що свідчить її особиста заява, яка засвідчена ОСОБА_5А, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 07.09.2013 року за реєстровим номером 1265 (п. 3.7. договору). Отже, враховуючи вищезазначені правові норми, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто спірна квартира була придбана для проживання родини без зазначень будь-яких застережень у договорі купівлі-продажу квартири від 07.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5., зареєстрованого у реєстрі за № 1266, що свідчить про придбання даної квартири в інтересах всієї родини. У вказаній квартирі за рахунок спільних коштів було зроблено ремонт, що підвищило її вартість. На сьогоднішній день ринкова власність вище зазначеної квартири становить 432 000 грн. 66 коп., що підтверджується висновком про вартість обєкту оцінки від 24.11.2017 року.

ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав, зазначених в її позові, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 заперечували в повному обсязі.

ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні на задоволенні зустрічних позовних вимог наполягали з підстав, зазначених в його зустрічному позові, проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 заперечували в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

20.07.2007 року ОСОБА_1 придбала, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, запис у реєстрі № 1889АДРЕСА_4, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22.

14.07.2010 року ОСОБА_7, відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_8, запис у реєстрі № 1759, та розписки, була продана квартира № 96, розташована за адресою: м. Кіровоград, вул. Кропивницького, буд. № 10 за 284 400 грн., що на момент укладання цього договору складало еквівалент 36 000 доларів США.

07.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

31.08.2013 року ОСОБА_1, відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_5, запис у реєстрі № 1224, була продана квартира № 112, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22 за 203 745 грн., що на момент укладання цього договору складало еквівалент 25 500 доларів США.

07.09.2013 року, відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_5, запис у реєстрі № 1266, була придбана квартира № 89, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б, за 203 300 грн., покупцем якої записано ОСОБА_3

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Пунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому, докази мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77,78 ЦПК України) і це є процесуальним обов'язком сторони, яка їх надає (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 у своєму позові, з посиланням на норми ст. 57 Сімейного кодексу України зазначає, що квартира № 89, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б, оформлена на ОСОБА_3 є її особистою власністю, оскільки була придбана за кошти, які належали їй особисто та були отримані нею від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири № 112, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22.

На підтвердження доводів ОСОБА_1 було надано в якості доказів договори купівлі-продажу спірної квартири та квартири № 112, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22.

Цими доказами підтверджується, що квартира № 89, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б була придбана через сім днів після продажу квартири № 112, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. № 22, при цьому нотаріальне посвідчення обох договорів купівлі-продажу квартир відбувалось у приватного нотаріуса Запорізького міського округу ОСОБА_5 за майже однакову суму спірна квартира була придбана за ціною на 445 гривень дешевше від вартості проданої квартири.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, кожен окремо, також надали пояснення, згідно з якими спірна квартира була придбана за кошти, які позивач отримала після продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

В свою чергу, ОСОБА_3 було надано суду в якості доказів, що квартира є спільною власністю подружжя договір купівлі-продажу та розписку від 14.07.2010 року, продавцем за якими значиться ОСОБА_7

Суд відхиляє ці доводи ОСОБА_3, як і не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, з урахуванням того, що, по-перше, продаж квартири № 96, розташованої за адресою: м. Кіровоград, вул. Кропивницького, буд. № 10 був здійснений ОСОБА_7 майже за три роки до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, по-друге, доказів переходу права власності на грошові кошти, набуті ОСОБА_7 від продажу зазначеної квартири від ОСОБА_7 до ОСОБА_3, суду не надано, як не надано і доказів цільового використання цих коштів.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з встановлених судом обставин справи, ОСОБА_1 довела суду належними доказами належність їй на праві особистої приватної власності грошових коштів, за які було придбано спірну квартиру, тоді як, позиція ОСОБА_3 у справі не підтверджується належними доказами, а отже є його припущеннями, а тому не можуть бути доказом обставин, зазначених ОСОБА_3 в зустрічному позові.

Отже, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 слід стягнути понесені судові витрати з оплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 229, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на квартиру № 89 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б, визнавши за ОСОБА_1 особисту приватну власність на квартиру № 89 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд. № 4-б.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати з оплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину спільно набутого майна подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області у 30-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення 30-ти денного строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 серпня 2018 року.

Суддя В.Б. Кулик