РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого-судді Прохоренко В.В.,

секретар Тихоша Л.Г.,

за участю позивачів ОСОБА_1,ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначили, що 27.12.2016 року помер їх батько - ОСОБА_8. Вони, як спадкоємці першої черги спадкування, 16.03.2017 року звернулися до Першої Херсонської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, нотаріусом було повідомлено, що спадкоємцем першої черги спадкування також є ОСОБА_6 - дружина померлого ОСОБА_8, на імя якої померлим за життя, а саме: 27.01.2015 року, було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за яким усе належне йому рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося заповідається ОСОБА_6.

Про наявність цього заповіту їм відомо не було, у родині були розмови про те, що будинок та інше майно, що фактично було набуте батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 буде залишено дітям, а тому вони після смерті матері відмовитися від отримання спадщини на користь батька. На думку позивачів, заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що не відповідає волі спадкодавця - ОСОБА_8, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним.

З урахуванням викладеного просять визнати заповіт ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 27.01.2015 року за реєстровим № 60, недійсним.

В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав зазначених в позові.

Відповідач в судове засідання не зявилась, надала повноваження представникам.

Представники відповідача в судовому засіданні вважали позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 27.12.2016 року помер ОСОБА_8, який ще за життя 27.01.2015 року зробив заповідальне розпорядження, посвідчене приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 27.01.2015 року, за яким усе належне йому рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_6.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Стаття 1235 ЦК України визначає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно з ст.1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і231 ЦК України. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_2, ОСОБА_1, 16.03.2017 року, як спадкоємці першої черги за законом, звернулися з заявами до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після померлого 27.12.2016 року батька ОСОБА_8

Нотаріусом було повідомлено, що спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_8 є дружина померлого - ОСОБА_6.

Оспорюючи дійсність складеного ОСОБА_8 заповіту, позивачі звернулись з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою 216 статті ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується згідно з ч.4ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами.

Відповідно до роз'яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Підставою для визнання недійсним заповіту позивачі вважають те, що розпорядження щодо майна ОСОБА_8 не відповідало його внутрішній волі, оскільки останній неодноразово, а також і безпосередньо перед смертю повідомляв свою волю відносно спадкового майна, а саме: зауважуючи, що усе майно буде передано у спадщину дітям, так як позивачі проживали разом з ним, користувалися цим майно поліпшували його. Мотивами такого твердження вважають сукупність доказів: те, що він був похилого віку та хворів, покази свідків щодо його поведінки.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які були сусідками померлого ОСОБА_8, з якими він спілкувався, пояснили, що протягом тривалого часу знайомі з померлим, розмовляли на різні теми, в тому числі про дітей, останній розповідав їм про своє життя. ОСОБА_10 за його проханням сплачувала за комунальні послуги, оскільки він та його син ОСОБА_2 працювали за кордоном. Зі слів померлого їм було відомо, що він планував забезпечити житлом дітей, завжди наголошував на тому, що будинок буде належати його сину. Про його нову дружину він не розповідав. Як і про намір скласти заповіт на імя дружини.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, який є рідним братом померлого, пояснив, що його брат працював в Росії, про його нову дружину та той факт, що він заповів все належне йому майно дружині, йому відомо не було, оскільки брат неодноразово наголошував, що майна буде належати його дітям.

Аналізуючи пояснення свідків, встановлено, що ОСОБА_8 тривалий час не проживав у м. Херсоні, працював в Росії, відомості про його особисте життя за останні роки їм не відомі.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Допустимість доказів, у розумінні вимог ст. 78 ЦПК України, означає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивачів та мотиви позовної заяви, оскільки будь-яких доказів не підтвердження не надано, тому підстави вважати, що складений ОСОБА_8 27.01.2015 року заповіт не відповідав його волевиявленню, і таке волевиявлення не було вільним, відсутні, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4-13, 76-81, 258, 259-263 ЦПК України, на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 1234, 1235, 1247, 1254 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.10.2018 року.

Суддя: В.В. Прохоренко