Справа № 703/1134/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Литвин Г.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ спадкового майна, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ спадкового майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з 31 травня 1977 року по 25 вересня 2001 року. Під час шлюбу за спільні кошти вони придбали будинок з надвірними спорудами № АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_10 року померла його дружина - ОСОБА_4 Після її смерті відкрилася спадщина на будинковолодіння № АДРЕСА_1. Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли син - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом подання заяви про прийняття спадщини в державну нотаріальну контору.

В зв'язку з тим, що виник спір відносно поділу спадкового майна померлої ОСОБА_4, позивач просив визнати будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним права власності на 1/2 частину будинковолодіння № АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій позов визнав та просив справу розглядати без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча про день і час розгляду справи повідомлявся вчасно і належним чином. У встановленому порядку не подав відзив на позовну заяву. Будь - яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ІНФОРМАЦІЯ_10 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3, яке видане ІНФОРМАЦІЯ_10 року Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с.6).

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 0 від 27 березня 2018 року вбачається, що 31 травня 1977 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_5, яка змінила прізвище на «ОСОБА_2» (а.с. 17).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 виданого 25 вересня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвали шлюб 25 вересня 2001 року (а.с. 7).

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 виданого 31 травня 1977 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Згідно договору купівлі-продажу від 05 червня 1990 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 купила будинок з надвірними спорудами № АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

З довідки квартального комітету № 9 від 21 березня 2018 року № 117541 вбачається, що на момент смерті ОСОБА_4 вона проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1. За цією адресою були зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, який проживав з нею на момент її смерті (а.с. 10).

З листа Смілянської державної нотаріальної контори № 887/02-14 від 26 квітня 2018 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_10 року ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Статтею 22 КЗпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У відповідності до ст. 22 КпШС України (який діяв на момент придбання сторонами будинку і до 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС майно, яке належало одному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 112 ЦК України (в ред. 1963 року) передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським

організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чикільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток(часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 року придбали будинковолодіння з надвірними спорудами № АДРЕСА_1 під час перебування у шлюбі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 в частині визнання 1/2 частини за ним будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Окрім того, статтею 131 ЦК в ред. 1963 року визначено, складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню.

Стаття 132 ЦК в ред. 1963 року передбачає, приналежністю є річ, призначена служити головній речі, зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше.

Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2, який є спадкоємцем першої черги, визнав позов та не заперечує проти його задоволення, за таких обставин суд вважає, його таким, що ґрунтується на вимогах закону, відтак підлягає до задоволення, а невизнане право позивача захисту в судовому порядку, шляхом визнання права власності на 1/2 частину будинку з надвірними спорудами, АДРЕСА_1 в спільному майні подружжя.

На підставі вищевикладеного та керуючись, ст. 22 КЗпШС, ст.ст. 15, 16,181, 182, 392, ЦК України, ст.ст. 112,128,131, 132 ЦК в ред. 1963 року, керуючись ст.ст. 1, 2, 76, 81, 82, 89, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» -

вирішив:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати будинковолодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинковолодіння № АДРЕСА_1, а саме зазначені в технічному паспорті: літери А, а-1, а-2, в - житловий будинок (загальна площа 70,8 кв.м., житлова площа 53,1 кв.м.); Г - убиральня; В-погріб; № 1-3 огорожа, в-водопровід, як частку в спільному майні подружжя.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований АДРЕСА_1, проживає в АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, житель АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрований АДРЕСА_1.

Головуючий О.П.Опалинська