Номер провадження: 22-ц/785/7463/18
Номер справи місцевого суду: 523/6597/13-ц
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач- Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідачОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року у складі судді Виноградової Н.В.,

в с т а н о в и в:

В квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 301 234,19 грн. У позовній заяві посилалися на те, що 23.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено кредитний договір про надання коштів в розмірі 23200 доларів США до 23.04.2018, однак останній зобов'язання належним чином не виконував, тому вони вимушені звернутися до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «Дельта Банк» звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначив, що довідка про наявність заборгованості є належним доказом у справі, яка підтверджує наявність заборгованості у відповідача за договором про надання споживчого кредиту. Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неналежність вказаного доказу. Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредитних коштів чи відсутність у нього заборгованості перед Банком. У справі тричі призначалася почеркознавча експертиза, яка поверталася без виконання у зв'язку з ухиленням відповідача щодо надання додаткових документів для проведення експертизи, вільних зразків підпису, оплати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення пославшись на те, що довідка, додана позивачем до позовної заяви, не є належним доказом, який свідчить про наявність заборгованості. Позивач не надав інших пояснень щодо використання формул та методики при проведенні розрахунку заборгованості, а також первинних документів про наявність заборгованості. З урахуванням викладеного, на думку відповідача, судом першої інстанції надано належну оцінку наявним доказам у справі та визнано неналежним доказом довідку від 09.04.2013 року, так як вона не надає можливості встановити факт наявності заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

23.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк) та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0 за умовами якого Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 23 200 доларів США з розрахунку 13,5% річних на строк з 23.04.2008 року по 23.04.2018 року.

Відповідно до п. 1.2.2 кредитного договору відповідач зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком №1 до договору.

За умовами п.п. 1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,50% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п. 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або неповної сплати платежу встановленого в договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Згідно з п. 1.3.3 нарахування процентів за кредитним договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України.

Позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі (п. 1.3.4 договору).

Пунктом 5.4 кредитного договору сторони погодили, що у випадку непогашення кредиту та/або процентів за його використання у встановлений термін банк, у відповідності до ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», має право видати наказ про примусову оплату боргу за договором.

Згідно з п. 5.5 у випадку несплати чергового ануїтентного платежу у встановлений цим договором день сплати ануїтентного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку встановленому розділом 12 договору.

Відповідно до п. 12.1 кредитного договору у випадку настання обставин визначених умовами договору та направлення Банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку.

Договір засвідчено підписами сторін.

Сторони також підписали додаток №1 від 23.04.2018 року до договору про надання споживчого кредиту, якою погодили графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту та тарифи банку та додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту».

Одночасно сторони погодили графік платежів, визначення сукупності вартості кредиту підписавши додаток №2 до кредитного договору.

08.12.211 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Отже, на підставі ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України АТ «Дельта Банк» в договірних правовідносинах набуло статусу нового кредитора.

23.03.2013 року на адресу відповідача банком надіслано досудову вимогу про сплату наявної заборгованості в сумі 10 794, 13 доларів США. Попереджено відповідача про те, що у разі незадоволення претензії банк буде вимушений звернутися до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму, яка станом на 13.03.2013 року становить 37 202,08 доларів США.

Проте, вказане звернення було залишено без відповіді, борг відповідачем не погашено, що стало підставою для звернення банку до суду з відповідним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивачем не надано в розумінні ст. 77 ЦПК України належних доказів наявності у відповідача перед позивачем заборгованості.

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з приписами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від №0 та надав відповідачу кредитні кошти в сумі 23 200 доларів США.

Але, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів не виконує, у зв'язку з чим, станом на 09.04.2013 року за ним утворилася заборгованість за кредитом.

Відповідно до довідки банку заборгованість становить 37 687,25 доларів США, що згідно з курсом НБУ складає 301 234,19 грн.. з яких за тілом кредиту-179 992,85 грн., за відсотками-121 241,33 грн.

При цьому відповідачем не спростовано як факт укладення між сторонами кредитного договору та додатків до нього, так і відсутності у нього заборгованості перед банком.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що в процесі розгляду справи судом першої інстанції призначалася почеркознавча експертиза, яка неодноразово поверталася без виконання у зв'язку з ненаданням заявником документів в обсязі, необхідному для проведення експертизи.

Зміст переписки свідчить про те, що непроведення експертизи неможна поставити в провину кредитору.

За ненаданням доказів про погашення боргу за умов встановлення факту існування зобов'язання, тягар доказування відсутності боргу покладається на боржника.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

На підтвердження вимог позивачем надані договір про надання споживчого кредиту (а.с.5-12), додаток №2 до договору (а.с.13-17), додаток №8 до договору (а.с.18), довідка (а.с.19), які надають підстави вважати встановленим факт укладання договору та розмір наданого кредиту.

Зважаючи на такі обставини, обов'язок надати докази того, що зобов'язання виконувалося у встановлений законом та договором строк, а також неправильність наведеного позивачем розрахунку боргу, покладається на ОСОБА_3

Проте доводи неправильності розрахунку чи його невідповідності договору не наведені ОСОБА_3, в заяві від 19.04.2017 він повідомив про те, що вважає розрахунок помилковим, оскільки з урахуванням обсягу здійснених платежів здійснений розмір заборгованості значно менший, ніж зазначено у довідці, проте жодного доказу на підтвердження факту оплати не навів, до того часу взагалі заперечував факт підписання договору, суд оцінки таким суперечливим доводам не надав.

Зважаючи на те, що висновки про невідповідність суми боргу договору або закону відсутні у рішенні суду, і законом не обмежене коло письмових доказів на підтвердження суми боргу кредитних зобов"язань, то висновок суду про відмову у позові з підстав ненадання розрахунку боргу за наявності довідки про борг, не спростованої належними та допустимими доказами, на законі не ґрунтується.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не прийнято до уваги вищевикладене, що призвело до невірного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову з підстав та мотивів, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2018 року скасувати, ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором - 301 234,19 грн., з яких за тілом кредиту-179 992,85 грн., за відсотками - 121 241,33 грн.

Стягнути з ОСОБА_3на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати в розмірі 3 012,34 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 26.12.2018

Головуючий:

Судді: