Справа № 364/1309/17 Головуючий у І інстанції Ткаченко О. В.
Провадження № 22-ц/780/2990/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 47 22.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2018 року м. Київ

Справа № 364/1309/17-ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Мережко М.В.,

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач (відповідач) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач) - ОСОБА_5 (апелянт),

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 на рішення Володарського районного суду Київської області у складі судді Ткаченко О.В., від 10 травня 2018 року (повний текст рішення виготовлений 18 травня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду. Вказав, що з 15 лютого 2005 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5 Рішенням Володарського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року шлюб було розірвано.

З врахуванням зміни предмету позову, просив суд визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_5 автомобіль марки «SKODA OCTAVIA» сірого кольору, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, трактор марки «МТЗ-80Л», 1986 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, заводський номер 472074, плуг, культиватор, дискову борону, бочку тракторну, косілу тракторну, причіп тракторний, причіп автомобільний, три телевізори, три тюнери до телевізора, електродрель, болгарку, півавтомат зварювальний, зварювальний апарат, компресор, мотоцикл ІЖ, авто магнітолу, резистор до тракторного оприскувача, два млина електричних, січкарню електричну, автомобільну мийку, холодильник, ноутбук, електрочайник, електром'ясорубку, електродугову піч, пилосос, пральну машину, музичний центр.

Просив також виділити йому у власність трактор «МТЗ-80Л», плуг, культиватор, дискову борону, бочку тракторну, косілу тракторну, причіп тракторний, причіп автомобільний, телевізор, тюнер до телевізора, електродрель, болгарку, півавтомат зварювальний, зварювальний апарат, компресор, мотоцикл ІЖ, авто магнітолу, резистор до тракторного оприскувача, два млина електричних, січкарню електричну, автомобільну мийку, а також виділити у власність ОСОБА_5 автомобіль «SKODA OCTAVIA», холодильник, два телевізори, два тюнери до телевізора, ноутбук, електрочайник, електром'ясорубку, електродугову піч, пилосос, пральну машину, музичний центр.

У січні 2018 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 Через фактичне припинення шлюбних відносин з відповідачем з липня 2016 року, просила суд визнати її особистою приватною власністю спірний автомобіль «SKODA OCTAVIA».

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 10 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволений частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 автомобіль «SKODA OCTAVIA», трактор «МТЗ-80Л», плуг, культиватор, дискову борону, бочку тракторну, косілку тракторну, причіп тракторний. Виділено ОСОБА_4, шляхом визнання за ним право власності на трактор «МТЗ-80Л», плуг, культиватор, дискову борону, бочку тракторну, косілку тракторну, причіп тракторний. Виділено ОСОБА_5 шляхом визнання за нею право власності на автомобіль «SKODA OCTAVIA». В іншій частині позовних вимог первісного позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_4, а її зустрічний позов задовольнити. Вважала, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Позивач судове рішення не оскаржив та відзиву на апеляційну скаргу не подав, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджало перегляду рішення суду першої інстанції. Про дату, час і місце розгляду справи він був повідомлений належним чином, однак до суду не з'явився, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України теж не перешкоджало розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає, але не повністю.

Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджується, що 15 лютого 2005 року сторони уклали шлюб. Рішенням Володарського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року шлюб було розірвано. Під час шлюбу сторони придбали автомобіль «SKODA OCTAVIA», трактор «МТЗ-80Л», плуг, культиватор, дискову борону, бочку, косілу і причеп тракторні.

Ухвалюючи рішення в частині визнання наведеного майна спільною сумісною власністю сторін та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що кожна вказана річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З цими висновками районного суду колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в наведеній частині.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу (далі також СК) України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 (далі також Постанова), судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Пунктом 30 Постанови судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може

визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 80, 81 ЦПК України, нею не доведено перед судом обставин, на які вона посилалася в обґрунтування своїх заперечень на первісний позов та доводів зустрічного позову.

Інші доводи апеляційної скарги наведених висновків суду також не спростовують та не дають підстав для зміни або скасування правильного по суті й справедливого рішення суду в згаданій частині.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2). Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя (ч. 3). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч. 4). Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 5).

Згідно зі статтею 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч. 1). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (ч. 2). У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 1).

Відповідно до роз'яснень п. 22, 25 Постанови, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,

суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації

може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки судом першої інстанції наведені вимоги Цивільного і Сімейного кодексів України та роз'яснення Постанови залишені поза увагою, колегія судів вважає, що судове рішення в частині задоволення первісного позову щодо виділення ОСОБА_4, шляхом визнання за ним права власності на трактор «МТЗ-80Л», плуг, культиватор, дискову борону, бочку, косілку та причіп тракторні, а також виділення ОСОБА_5 шляхом визнання за нею права власності на автомобіль «SKODA OCTAVIA» підлягає скасуванню. В цій частині слід ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_4

В решті рішення належить залишити без змін.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, ч. 1, 3, 4 ст. 370 п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 10 травня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 щодо виділу йому та ОСОБА_5 майна та визнання за ними права власності на майно скасувати.

Ухвалити в цій частині в цій частині нове судове рішення.

В задоволені позову в наведеній частині ОСОБА_4 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко

М.В. Мережко