Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 361/10422/14-ц

провадження № 61-32655 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року у складі судді Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 15 травня 2013 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою 30,00 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, станом на 31 жовтня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 12 600,10 грн, з яких: 6 893,10 грн - заборгованість за кредитом, 3 830,80 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 800,00 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 576,20 грн - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від

25 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 травня 2013 року в сумі 12 600,10 грн та судові витрати у сумі 243,60 грн.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня

2015 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2015 року залишено без задоволення.

12 серпня 2017 року ОСОБА_4, не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху з підстав пропуску заявником строку на апеляційне оскарження. Запропоновано у тридцятиденний строк звернутися із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин його пропуску та надання відповідних доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, з посиланням на неповажність наведених заявником підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що отримання ОСОБА_4

02 серпня 2017 року копії ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2015 року не може свідчити про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки заявник 25 липня

2017 року ознайомився з матеріалами цивільної справи, а відтак був обізнаний зі змістом оскаржуваного судового рішення, доказів на підтвердження об'єктивних перешкод, які б завадили йому своєчасно подати апеляційну скаргу не надав.

У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій заявник просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на неправильне застосування апеляційним судом вимог статті 294 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої строк апеляційного оскарження для осіб, які не були присутніми у судовому засідання під час проголошення судового рішення, обраховується від дати отримання копії такого рішення, а не з моменту ознайомлення з матеріалами справи. Оскільки він звернувся з апеляційною скаргою у десятиденний строк від дати отримання копії ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2015 року, вважав, що не пропустив строк на апеляційне оскарження, а тому висновки апеляційного суду є помилковими.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення (відзив)

ПАТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу, обгрунтовані тим, що апеляційний суд обгрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження з підстав передбачених ЦПК України 2004 року, оскільки ОСОБА_4 не навів обставин, які об'єктивно перешкоджали йому своєчасно подати апеляційну скаргу на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від

25 лютого 2015 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

04 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що заявник 25 липня 2017 року ознайомився з матеріалами справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, про що свідчить його підпис на поданій заяві.

Відповідно до запису у довідковому аркуші справи, ОСОБА_4 02 серпня

2017 року отримав копію ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, та надаючи заявнику строк на подання до суду обгрунтованої заяви про його поновлення, апеляційний суд виходив з того, що з 25 липня 2017 року ОСОБА_4 був достовірно обізнаний зі змістом оскаржуваного судового рішення та у строк, визначений частиною першою статті 294 ЦПК України

2004 року не подав апеляційну скаргу.

У поданій 08 жовтня 2017 року заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_4 підтвердив, що дійсно ознайомився з матеріалами справи 25 липня 2017 року, проте вважав відсутніми підстави для визначення строку на апеляційне оскарження із зазначеної дати, оскільки копію ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2015 року за наслідками розгляду його заяви про перегляд заочного рішення суду, він отримав лише 02 серпня 2017 року, а тому саме з цієї дати розпочався перебіг десятиденного строку на апеляційне оскарження, у зв'язку з чим просив поновити йому строк на подання апеляційної скарги.

Однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до статті 228 ЦПК України 2004 року заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку (стаття 72 ЦПК України 2004 року).

Частиною першою статті 73 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

За змістом частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються у кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Визнаючи неповажними наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що

ОСОБА_4 був обізнаний з наслідками судового розгляду справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 25 липня 2017 року він ознайомився із матеріалами справи, у встановлений законом строк не подав апеляційну скаргу та не навів поважних причин для його поновлення.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (§ 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також норми національного процесуального законодавства, Верховний Суд зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що у березні 2015 року ОСОБА_4 ініціював питання про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2015 року, звернувшись до суду з відповідною заявою.

Про призначення зазначеної заяви до розгляду на 04 квітня 2015 року,

ОСОБА_4, за вказаною у заяві адресою його місця проживання, направлялася судова повістка, яка повернулася до суду без вручення з відміткою «по закінченню терміну зберігання». 17 квітня 2015 року ОСОБА_4 судом була направлена копія оскаржуваної ухвали від 14 квітня 2015 року, яка також повернулася до суду без вручення з відміткою «по закінченню терміну зберігання».

З квітня 2015 року ОСОБА_4 по 25 квітня 2017 року не цікавився прийнятим судом процесуальним рішенням за наслідками розгляду його заяви про перегляд заочного рішення. Ознайомившись з матеріалами справи, копію оскаржуваного рішення не отримав, а звернувся до суду із такою заявою лише 02 серпня 2017 року.

Зазначене у сукупності свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку заявника та користування ним своїми процесуальними правами, що є порушенням вимог частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року, а тому не можна вважати, що апеляційна скарга ним була подана у розумні строки, чи він вживав заходи для того щоб дізнатися про стан відомого йому провадження, чи навів обставини, які об'єктивно перешкоджали йому своєчасно подати апеляційну скаргу.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без поважних є втручанням у принцип правової визначеності, який є складовим принципу верховенства права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що наведені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, є непереконливими, а відтак суд обгрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник