Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 599/1569/17

провадження № 61-14628 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, Залозецька селищна рада Зборівського району Тернопільської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3, Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом є він, відповідач ОСОБА_3 та їх брат ОСОБА_5

Він у встановлений законодавством строк звернувся із заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 15 вересня 2017 року №365/02-14 приватний нотаріус Зборівського районного нотаріального округу Олійник Н. Б. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на день смерті матері, за місцем реєстрації спадкодавця був зареєстрований її син - відповідач

ОСОБА_3

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 у встановлений законодавством строк із заявою про прийняття спадщини не звернувся, за місцем реєстрації не проживає з 1995 року, а тому не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_3 хоча і був зареєстрований на день смерті за місцем реєстрації спадкодавця

ОСОБА_4, однак на час відкриття спадщини постійно разом з нею не проживав, заяву про прийняття спадщини не подавав, відтак спадщину у встановленому законодавством порядку не прийняв, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, є обгрунтованими.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Залозецької селищної ради Зборівського району Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 не прийняв спадщину у порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України, оскільки факт його постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується відміткою в його паспорті та довідкою селищної ради про зареєстрованих у спірному будинку осіб, а тому позивач має право на спадкування лише на 2/3 частини спірного житлового будинку.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, у якій вона просила скасувати постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 23 січня 2018 року та залишити в силі рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2017 року.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема зазначала, що висновок суду про прийняття відповідачем ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_4 є необгрунтованим, оскільки факт його реєстрації за місцем проживання спадкодавця на час відкриття спадщини не підтверджує факт його постійного проживання разом із спадкодавцем. Апеляційний суд не надав належну оцінку зібраним у справі доказам, а саме заяві спадкодавця від 15 грудня 2016 року та акту обстеження Залозецької селищної ради Зборівського району від 15 грудня 2016 року, які підтверджують, що відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає з 1995 року.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3, у якому він зазначав, що апеляційний суд повно та всебічно з'ясував обставини справи та ухвалив законне і обгрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 та їхній брат ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги після смерті матері ОСОБА_4

03 травня 2017 року приватним нотаріусом Зборівського районного нотаріального округу Олійник Н. Б. заведена спадкова справа № 25-2017 (номер у Спадковому реєстрі 60595869) за поданою ОСОБА_5 заявою про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1

22 червня 2017 року ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Зборівського районного нотаріального округу Олійник Н. Б. заяву про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4

15 вересня 2017 року ОСОБА_1, звернувся до приватного нотаріуса Зборівського районного нотаріального округу Олійник Н. Б. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, у видачі якого йому було відмовлено, оскільки нотаріусом встановлено, що згідно довідки Залозецької селищної ради від 20 червня 2017 року № 1480, на день смерті ОСОБА_4 за місцем її реєстрації був зареєстрований її син

ОСОБА_3, спадкоємець першої черги за законом.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно зі статтею 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому особа проживає, постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до пункту 3.21. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, в редакції чинній на час відкриття спадщини спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 3.22. глави 10 цього Порядку передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за місцем відкриття спадщини в

АДРЕСА_1 із

25 вересня 1988 року, що підтверджується відміткою у його паспорті.

Згідно довідки Залозецької селищної ради від 20 червня 2017 року № 1480 на день смерті ОСОБА_4 за місцем її проживання в АДРЕСА_1 був зареєстрований її син ОСОБА_3

Ураховуючи наведене, апеляційний суд належно оцінивши зібрані у справі докази дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги за законом в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, а тому має право на частку в спадковому майні, у зв'язку з чим обгрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково, визнавши за ним право власності на 2/3 частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, та власного тлумачення заявником норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 23 січня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик