Справа 206/5974/17
Провадження 2/206/173/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній власності,

в с т а н о в и в:

08 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому просить виділити йому в натурі частку квартири № 3 у складі: кімната №5 площею 24.7 кв.м.; кімната №4 площею 20.8 кв.м., прибудова ІІ площею 11.8 кв.м. на загальну площу 56,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: будинок 8, вул. Вознюка, м. Дніпро, а саме: що є у спільній частковій власності ним та ОСОБА_2 (а.с.1).

ОСОБА_3 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

31.10.2012р. Самарським районним судом м. Дніпропетровська за справою 436/4287/12 було прийнято рішення про визнання за ним 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Співвласником іншої 1/2 частки квартири № 3 є його колишня дружина, ОСОБА_2. Житлова площа квартири № 3, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Вознюка,8, складає 69,4 кв.м. Загальна площа складає - 114,1 кв.м., що складається з коридору, кухні, санвузлу, трьох кімнат, тамбуру, веранди в житловому будинку. Протягом шести років між ним та відповідачкою виникають суперечки щодо користування, утримання і збереження майна. Він неодноразово пропонував розділи свої частки квартири №3 в натурі згідно законодавства України в добровільному порядку, та зробити собі окремий вихід, але відповідачка постійно відмовлялася. Тому він змушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач ОСОБА_2 надала письмовий відзив на позовну заяву, за змістом якої, остання вважала вимоги позивача необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. спірна квартира АДРЕСА_2 належить на спільної часткової власності в рівних частинах їй та позивачу, право власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачем було визнано на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2012 року, але до цього часу позивач не зареєстрував своє право власності в порядку встановленому законом. Заперечує проти посилання позивача на те, що між нею та позивачем виникають суперечки з приводу користування, утримання та збереження майна. Позивач протягом тривалого часу в м. Дніпро не проживає. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.31-32).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, з підстав викладених у ньому. Зазначив, що його влаштовує третій варіант поділу квартири, згідно висновку експерта. Він не зареєстрував своє право власності на 1/2 частину квартири за рішенням суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову і просила відмовити. Пояснила, що після розірвання шлюбу позивач не сплачує за комунальні послуги і за іпотеку, вона сама виплатила іпотеку в 2014 році. Вважає, що неможливо ділити квартиру, у неї не має можливості переобладнувати квартиру, а позивач цього робити не буде. Єдиний підходящий варіант розподілу № 3.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

08.11.2017 року ухвалою судді по даній справі відкрито провадження і призначено до попереднього розгляду (а.с.22).

16 січня 2018 року позивачем ОСОБА_1 подано клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи (а.с.36).

Ухвалою судді від 16.01.2018 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу з метою встановлення можливого варіанту розподілу квартири АДРЕСА_3. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.38).

Ухвалою судді від 04 грудня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.67).

19 грудня 2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення та заперечення сторін та їх представників, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2012, залишеним без змін, у відповідній частині, ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 Вищого спеціалізованого суду України від 15.04.2013, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 (а.с.4-7).

06 червня 2009 року шлюб мід ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 06 червня 2009 року серії 1-КИ № 114379 (а.с.8).

09 вересня 2004 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 3264 (а.с.9).

ОСОБА_6 про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5026815 від 12.10.2004, квартира АДРЕСА_4 є вцілому власністю відповідача ОСОБА_2 станом на дату виготовлення відповідного витягу (а.с.10 з обороту).

Висновком експерта ОСОБА_7 за результатами інструментального технічного обстеження будівельних конструкцій квартири № 3 в житловому будинку за адресою м. Дніпро, вулиця Вознюка 8 на відповідність державним стандартам і будівельним нормам та визначення можливості переобладнання приміщень в дві окремі квартири встановлено, що будівельно-технічні характеристики несучих конструкцій будівлі та безпосередньо конструктивні рішення приміщень квартири № 3 дозволяють виконати її переобладнання в дві окремі квартири. Конструктив будинку дозволяє в разі переобладнання виконати окремий вхід в нову квартиру. Конструктив будинку і існуюча розводка мереж газо-водо постачання та каналізації дає можливість обладнання окремих приміщень кухонь та санвузлів (а.с.11-17).

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 виготовленого станом на 09 листопада 2016 року квартира розташована на першому поверсі, має загальну площу 113,2кв.м, житлову 69,4кв.м, допоміжна 26,6кв.м, площа літніх приміщень 17,2кв.м. та складається з: коридор 13,8кв.м, кухня 8,3кв.м, санвузол 4,5кв.м, житлова 20,8кв.м, житлова 24,7кв.м, житлова 23,9кв.м, тамбур 5,4кв.м, веранда 11,8кв.м. (а.с.44-45, 48).

ОСОБА_6 з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 720/721-18 від 30 жовтня 2018 року Переобладнання в натурі 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 із влаштуванням окремого входу можливо. На розгляд суду запропонова три варіанта розподілу квартири АДРЕСА_6. По варіанту №1 реальні частки наступні: І співвласник ідеальна частка -1/2, або 50/100, 567 728/1 092 973 = 52/100 частки; ІІ співвласник ідеальна частка -1/2, або 50/100, 525 245/1 092 973 = 48/100 частки, розмір компенсації на користь II співвласника - 21 241,50 грн. По варіанту №2 реальні частки наступні: І співвласник ідеальна частка -1/2, або 50/100, 618 901/1 092 973 - 57/100 частки; ІІ співвласник ідеальна частка -1/2, або 50/100, 474 072/1 092 973 = 43/100 частки, розмір компенсації на користь II співвласника - 72 414,50 грн. По варіанту №3 реальні частки наступні: І співвласник ідеальна частка -1/2, або 50/100, 553 245,2/1 092 973 = 51/100 частки; ІІ співвласник ідеальна частка -1/2, або 50/100, 539 727,8/1 092 973 = 49/100 частки, розмір компенсації на користь ІІ співвласника - 6 758,70 грн. (а.с.53-66).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. ОСОБА_5 виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

ОСОБА_6 з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності припиняється.

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).

Виходячи з аналізу статей 183, 364, 367 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) житлового будинку/квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку/квартири із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання в ізольовані квартири, які відповідають розміру часток співвласників у праві власності. ОСОБА_5 виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилося. Визначальним для виділу частки або поділу будинку/квартири в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку/квартири відповідно до цих часток.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частину жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежилі, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

ОСОБА_6 з указаним висновком розподіл спірної квартири в натурі між двома співвласниками з розрахунку рівності їх часток без залишення у спільному користуванні будь-яких приміщень технічно можливий, але з незначним відступом від ідеальних часток та необхідними переобладнанням для відокремлення окремого входу (двох квартир). Експертом визначено три варіанти, з яких оптимальний варіант № 3 з незначним відступом від ідеальних часток та мінімальним розміром компенсації.

Разом з цим, відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Питання набуття права власності, обов'язки власника та його права щодо нерухомого майна регулюються цивільним законодавством, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

Зі змісту зазначених норм убачається, що право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. Даний висновок кореспондується із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» де однією із підстав державної реєстрації визначено рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, рішення суду, що набрало законної сили, про визнання права власності та інших речових прав на нерухоме майноє підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до зазначених приписів необхідно зазначити, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що відповідає п. 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного вище закону. Проте, на підтвердження виникнення права власності на 1/2 частини спірної квартири позивачем подано лише рішення суду, за якими право власності було визнано за ним.

Позивач в судовому засіданні підтвердив, що право власності на 1/2 частину квартири за рішенням суду він не реєстрував.

Таким чином, суд враховуючи викладені вище правові норми з урахуванням наявних у справі доказів приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів набуття ним права власності на 1/2 частину квартири.

А відтак, зазначені позивачем обставини щодо перебування у нього у власності 1/2 частини квартири, яку просить виділити йому в натурі, не відповідають наявним у матеріалах справи доказам.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

ОСОБА_6 із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_6 положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи та їх представників, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. ОСОБА_5 в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року.

Суддя А.О. Сухоруков