Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 362/47/16-ц

провадження № 61-31223св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: Гвоздівська сільська рада Васильківського району Київської області, ОСОБА_6, Реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2017 року у складі судді Лебідь-Гавенко Г. М., та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_6, Реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про визнання недійсними рішень Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області та свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що йому рішеннями двадцять четвертої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 26 квітня 2014 року за № 5 та № 5-1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок площею 0,25 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; площею 0,20 га - для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області. Всі роботи з виготовлення проекту були здійснені, однак проект переданий до сільської ради не був затверджений, у зв'язку з тим, що 19 жовтня 2013 року рішенням двадцять третьої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області № 5-11 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 та передано йому у власність земельну ділянку площею 0,40 га, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1. Передана у приватну власність ОСОБА_6 земельна ділянка повністю охоплює земельні ділянки площею 0,20 га та 0,25 га, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення яких надано ОСОБА_4

Позивач посилався на те, що йому стало відомо, що засідання дев'ятої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області не відбулось у зв'язку з відсутністю кворуму депутатів і жодних рішень 22 лютого 2012 року не приймалось, у зв'язку з чим рішення № 4-22 від 22 лютого 2012 року щодо надання дозволу ОСОБА_6 на розробку проекту землеустрою повинно бути визнано судом недійсним.

Видане ОСОБА_6 рішення від 19 жовтня 2013 року № 5-11 на двадцять третій сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області не приймалось, оскільки Двадцять третя сесія Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області відбулась лише 20 березня 2014 року, а 19 жовтня 2013 року засідань сесії не було, у зв'язку з чим повинно бути визнане судом недійсним. Отже, у зв'язку з тим, що свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,40 га, кадастровий номер НОМЕР_1 було видано на підставі недійсного рішення № 5-11 двадцять третьої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області від 19 жовтня 2013 року, то таке свідоцтво також повинно бути визнано недійсним.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, а позивачеві було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 Васильківського району Київської області, тобто позивачем не доведено, що мова йде про одну і ту ж саму земельну ділянку, і як наслідок що між сторонами є спір взагалі.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази того, що право позивача на спірні земельні ділянки будь-ким не визнається чи щось перешкоджає в реалізації його права на оформлення земельних ділянок за вказаною адресою. Не було доведено позивачем й протиправність прийнятих Гвоздівською сільською радою Васильківського району Київської області рішень відносно надання відповідачеві спірної земельної ділянки, та протиправність отриманого відповідачем свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 вересня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилено, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобом поштового зв'язку касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити у справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована доводами, наведеними у позовній заяві, а також тим, що, на його думку, рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідає нормам чинного законодавства.

17 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

У листопаді 2017 року відповідач ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 надіслав засобом поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому посилаючись на правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу та матеріали касаційного провадження 29 травня 2018 передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильного застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що рішенням дванадцятої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області XXV скликання від 21 серпня 2009 року № 2/15, передано безоплатно у власність ОСОБА_6 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,40 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та надано дозвіл ОСОБА_6 на розробку проекту відведення вказаної земельної ділянки.

Рішенням дев'ятої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області XXVI скликання від 22 лютого 2012 року № 4-22, надано дозвіл ОСОБА_6 на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,40 га - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по АДРЕСА_1

Рішенням двадцять третьої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області XXVI скликання від 19 жовтня 2013 року № 5-11, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства, що розташована у АДРЕСА_1 та передано у власність ОСОБА_6 вказану земельну ділянку площею 0,400 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до інформаційної довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку Реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області 11 січня 2014 року зареєструвала право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,40 га, під номером 7129004.

23 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області із заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі йому безоплатно у приватну власність: земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,20 га в АДРЕСА_1.

Рішенням двадцять четвертої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області XXVI скликання від 26 квітня 2014 року № 5, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 загальною площею 0,25 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 на території Гвоздівської сільської ради.

Рішенням двадцять четвертої сесії Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області XXVI скликання від 26 квітня 2014 року № 5-1, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 загальною площею 0,20 га - для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 на території Гвоздівської сільської ради.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з положеннями частин шостої, сьомої, дев'ятої статті 118 ЗК України(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР«Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон), виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Частиною другою статті 59 Закону передбачено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до частини десятої статті 59 Закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 212-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, а позивачеві було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 Васильківського району Київської області, тобто позивачем не доведено, що мова йде про одну і ту ж саму земельну ділянку, і як наслідок що між сторонами є спір взагалі.

Належних та допустимих доказів про те, що право позивача на спірні земельні ділянки будь-ким не визнається чи щось перешкоджає в реалізації його права на оформлення земельних ділянок за вказаною адресою ним не надано. Не було доведено позивачем й протиправність прийнятих Гвоздівською сільською радою Васильківського району Київської області рішень відносно надання відповідачеві спірної земельної ділянки, та протиправність отриманого відповідачем свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом першої інстанції були покладені в основу судового рішення неналежні доказі є необґрунтованими, оскільки зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що надані сторонами докази досліджувались у сукупності і їм надана належна оцінка, в свою чергу суд касаційної інстанції позбавлений права надавати перевагу одних доказів над іншими.

Крім того, у касаційній скарзі заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року, постановлену у справі № 362/5242/14-ц, як на протилежність висновків судів у одних і тих самих правовідносинах. Таке посилання заявника є безпідставним, оскільки у вказаній справі встановлені фактичні обставини були іншими ніж у справі, що переглядається судом касаційної інстанції, зокрема, права позивача були порушені і підлягали захистові у обраний нею спосіб.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик