Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/2017/15-ц

провадження № 61-18113 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В.,

Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» в особі Південної регіональної дирекції у м. Одесі,

представник відповідача - Зауліна ОльгаГригорівна,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник третьої особи - Царюк МаріяЗенонівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2015 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області

від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д.,

Парапана В. Ф., Панасенкова В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») в особі Південної регіональної дирекції у м. Одесі про припинення зобов'язання.

Позовна заява мотивована тим, що 11 червня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено кредитний договір за умовами якого банк надав йому грошову суму у розмірі 195 750 грн для придбання автомобіля марки МАЗ 543203-222, з кінцевим строком повернення кредиту до 11 червня 2015 року зі сплатою 10 % річних за користування кредитними коштами. Цього ж дня, із ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір застави транспортного засоби для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором.

Також ОСОБА_4 зазначив, що до листопада 2008 року ним було сплачено банку 30 063 грн в рахунок погашення боргу по вказаному кредитному договору. Однак, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, він не в змозі був використовувати автомобіль за призначенням, а саме для ведення господарської діяльності, тому не сплачував банку кошти до квітня 2009 року. Однак, 26 березня 2009 року банк вилучив у нього вказаний автомобіль, посилаючись на порушення умов кредитного договору. У зв'язку з цим, позивач не мав можливості продовжувати вести підприємницьку діяльність та сплачувати заборгованість по кредитному договору. Згідно пунктом 3.3 договору застави вартість автомобіля визначена в розмірі 217 500 грн, що перевищує суму боргу позивача за кредитним договором.

ОСОБА_4 вважає, що ним зобов'язання перед банком щодо погашення кредиту виконані в повному обсязі та з огляду на викладене просив припинити зобов'язання по кредитному договору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки предмет застави не було реалізовано, то заборгованість по сплаті кредиту не погашена. Зобов'язання за кредитним договором від 11 червня 2008 року ОСОБА_4 не виконались, а тому не можуть вважатися такими, що припинились.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зобов'язання за указаним договором ОСОБА_4 не виконав, заборгованість у повній мірі не погасив, тому відсутні підстави для припинення зобов'язання.

У касаційнійскарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у січні 2017 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалено із порушенням норм процесуального права: суди не дослідили наданих ним доказів, не встановили юридично значущих обставин, якими обґрунтовуються вимоги, а обставини, які зазначав відповідач суди прийняли без перевірки їх належними доказами. ОСОБА_4 не було повідомлено про судове засідання

30 листопада 2016 року, а тому він не був присутній під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 11 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та

ОСОБА_4 було укладено кредитний договір про надання йому споживчого кредиту у сумі 195 750 грн для придбання автомобіля марки МАЗ 543203-222 на строк по 11 червня 2015 року із сплатою 10 % річних за користування кредитними коштами. Згідно із пунктом 1.1 частини № 2 кредитного договору позичальник зобов'язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені в кредитному договорі.

Позивач придбав вищевказаний автомобіль, що підтверджується договором від 16 травня 2008 року та відповідними витратними накладними, наявними в матеріалах справи. 11 червня 2008 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 також був укладений договір застави автотранспортного засобу. Згідно із пунктом 3.2.1 вказаного договору протягом терміну дії цього договору заставодавець не має права розпоряджатись предметом застави, включаючи його продаж або передачу у заставу будь-яким третім особам. Відповідно пункту 3.3 договору вартість предмета застави складає 217 500 грн.

Позивачем було сплачено на рахунок ЗАТ «ОТП Банк» кошти у розмірі

30 063 грн. Однак, іншу частину заборгованості перед банком не погашено.

Відповідно до акта приймання-передачі майна від 26 березня 2009 року, транспортний засіб марки МАЗ 543203-222, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, було передано до ЗАТ «ОТП Банк».

26 листопада 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого останній прийняв право вимоги за договором від 11 червня 2008 року. Перехід до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до ОСОБА_4 підтверджується також додатком № 1 до договору про відступлення права вимоги від 26 листопада 2010 року. Згідно умов вказаного договору, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло також право вимоги на заставне майно у вигляді транспортного засобу марки МАЗ 543203-222.

У зв'язку з неналежним виконанням позивачем умов кредитного договору, у нього утворилась заборгованість.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня

2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2015 року, задоволено позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 11 червня 2008 року у розмірі

921 524 грн 94 коп. та судові витрати у розмірі 3 441 грн.

Судом апеляційної інстанції в судовому засідання також було встановлено, що 26 березня 2016 року спірний автомобіль продано з електронних торгів за

135 656 грн, що значно менше стягнутої з ОСОБА_4 суми заборгованості відповідним рішенням Біляївського районного суду Одеської області

від 30 жовтня 2014 року. Вказані електронні торги були проведені саме в ході виконавчих дій з виконання рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2014 року щодо стягнення з ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 924 965 грн 94 коп., що підтверджується копією акта прийому-передачі спірного автомобіля та копією акта державного виконавця про проведення електронних торгів від 05 квітня 2016 року.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частиною першою та частиною другою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Розділом 50 ЦК України передбачені наступні випадки припинення зобов'язання: припинення зобов'язання виконанням; припинення зобов'язання переданням відступного; припинення зобов'язання зарахуванням; припинення зобов'язання за домовленістю сторін; припинення зобов'язання прощенням боргу; припинення зобов'язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі; припинення зобов'язання неможливістю його виконання; припинення зобов'язання смертю фізичної особи; припинення зобов'язання ліквідацією юридичної особи.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог, суди попередніх інстанцій належним чином дослідили наявні у справі докази і дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення зобов'язань за кредитним договором, з огляду на те, що вказані зобов'язання ОСОБА_4 не виконав та кредитну заборгованість у повній мірі не погасив.

Доводи касаційної скарги про неповідомлення ОСОБА_4 про судове засідання від 30 листопада 2016 року спростовуються наявними у справі доказами, а саме: розпискою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про слухання справи на 30 листопада 2016 року (а. с. 235 а) та журналом судового засідання від 30 листопада 2016 року, в якому зазначено про присутність у засіданні представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Інші доводи заявника висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії

суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О.В. Білоконь

Є.В. Синельников