Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 311/3281/16-ц

провадження № 61-25943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», приватне акціонерне товариство «Ренесанс Життя»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 31 липня 2017 року у складі судді Степаненко Ю. А. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Гончар М. С., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 Звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» (далі - ПрАТ «Ренесанс Життя») про захист прав споживачів та розірвання кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2016 року між сторонами укладено кредитний договір № 165/10114ЕСКА36Т11 зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (рахунку).

Ознайомившись вдома з текстом договору, зрозуміла, що він укладений на вкрай невигідних для позичальника умовах, у зв'язку із чим одразу звернулася до працівників відділення Банку з вимогою про розірвання договору, проте останні запропонували зателефонувати на «гарячу лінію».

В подальшому протягом травня і червня 2016 року неодноразово телефонувала на «гарячу лінію», письмово зверталася до Банку із заявами про відкликання своєї згоди на отримання кредиту, проте останній повідомив, що вона пропустила строк розірвання договору.

Враховуючи, що кредитними коштами взагалі не користувалась, страховик розірвав 14 червня 2016 року договір страхування на її вимогу і 05 липня

2016 року повернув банку страховий платіж у повному розмірі, просила суд на підставі статей 651, 652 ЦК України, статей18-22 Закону України «Про захист прав споживачів» розірвати вищевказаний кредитний договір з моменту її фактичного звернення до банківської установи 24 травня 2016 року.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 31 липня

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передбачених статтею 651 ЦК України підстав для розірвання кредитного договору по справі не встановлено. Позивачем не доведено факту письмового звернення до Банку у відповідності з вимогами частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» із заявою про відкликання своєї згоди на укладання кредитного договору у передбачені законом строки і повернення кредитних коштів установі Банку.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 31 липня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

24 листопада 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Василівського районного суду Запорізької області від

31 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

16 листопада 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, що свідчить про однобічність, формалізований підхід до справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 травня 2016 року сторони уклали кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (рахунок) № 165/10114ECLKA36T11 (Перенесення платежу Поточний), за умовами якого Банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на таких умовах: сума кредиту -

22 446,60 грн, строк кредитування - 39 платіжних періодів, фіксована процентна ставка за користування кредитом - 12,0000 % річних, комісія за надання кредиту - 675,00 грн., комісія за обслуговування кредиту -

415,00 грн., цільове призначення - поточні потреби, дата повернення

кредиту - 12 серпня 2019 року.

За вищезазначеним договором позивачка отримала від Банку кошти, які згідно пункту 2.1. договору були надані шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1.

На виконання частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2.1. Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» до підписання кредитного договору позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, наявними формами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, варіантами повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливістю та умовами дострокового повернення кредиту, формами та видами його забезпечення, із орієнтованою сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуги страхування тощо), про що вона поставила свій підпис в Заяві/Анкеті від 16 травня 2016 року.

В додатку № 1 до кредитного договору (Графік платежів), який підписано позивачкою, викладено графік повернення кредиту, який містить детальну інформацію про суму кредиту, термін користування кредитом, а також детально розраховано суму платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту (щомісячний платіж) та проценти за користування кредитом у відповідності до умов, визначених оскаржуваним договором.

За положенням статей 525, 527 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості . У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору . У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Положеннями коментованої статті передбачено розірвання договору судом за умови дотримання певних умов, а саме: істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно визначеного поняття, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору), споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем.

Суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що позивачкою не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження дотримання нею умов, наявність яких забезпечує можливість відкликати свою згоду на укладення договору, а саме: подання/направлення письмового повідомлення ОСОБА_6 на адресу кредитодавця до закінчення 14-денного терміну з моменту отримання примірника укладеного договору; одночасного повернення кредитодавцю коштів, одержаних згідно з договором; сплати ОСОБА_4 на користь банку відсотків за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Тому суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки передбачених статтею 651 ЦК України підстав для розірвання кредитного договору по справі не встановлено.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 31 липня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська