Номер провадження: 22-ц/785/3323/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просила суд, визнати такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації її, як адвоката ОСОБА_2 інформацію, поширену ОСОБА_3 в заяві (скарзі) на ім'я голови дисциплінарної палати КДКА Одеської області Тулякової М.А. про вчинення нібито дисциплінарного проступку та стягнути з ОСОБА_3, 100 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_3 своїм правом надання в порядку ст. 360 ЦПК України відзиву не скористалася.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_2 є адвокатом Ради адвокатів Одеської області, відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД № 002671, на підставі рішення Ради адвокатів Одеської області № 31 від 18.02.2017 року.

02 липня 2017 року між ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_6 було укладено два договори: щодо представлення інтересів ОСОБА_6 у суді, по справі про розірвання шлюбу між ним та його дружиною ОСОБА_3, (відповідач), та договір з ОСОБА_6 в інтересах його неповнолітньої доньки ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо представлення її інтересів в усіх органах держаної влади, підприємств, установ, організацій не залежно від форм власності.

ОСОБА_2 також зазначала, що після того, як ОСОБА_3, дізналась, що у справі про розірвання шлюбу позивач представляє інтереси її чоловіка ОСОБА_6 вона подзвонила і погрожувала їй. Надалі відповідач, розповсюджувала негативну інформацію, щодо її особистих якостей, як адвоката, серед знайомих та родини свого чоловіка ОСОБА_6 засобами надіслання смс повідомлень, та електронної пошти, що може підтвердити ОСОБА_6 та інші особи.

11.09.2017 року відповідач звернулась до КДКА Одеської області зі скаргою, у якій виклала недостовірну інформацію щодо ОСОБА_2, чим, на думку позивача, порушила її немайнові права на честь, гідність і ділову репутацію.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач не надала суду достатніх доказів про порушення або оспорювання її права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідача, що вказує про відсутність спору про право.

Колегія суддів погоджується із таким висновком районного суду, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі.

Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, це передбачено ст. 297 ЦК України.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації .

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації (ст. 277 ЦК України).

Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» також прямо передбачає, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 вказаної Постанови роз'яснено, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2, просить визнати такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації її, як адвоката ОСОБА_2, інформацію поширену ОСОБА_3 в заяві (скарзі) на ім'я голови дисциплінарної палати КДКА Одеської області Тулякової М.А. про вчинення нібито дисциплінарного проступку.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (аналіз ВСУ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 29.05.2014 року). .

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Вищевказані норми кореспондуються зі ст. 2, 4 ЦПК України (в редакції ЦПК України від 15.12.2017року).

У відповідності до п.25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернулась у порядку визначеному у ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зі скаргою до КДКА Одеської області, в якій зазначає, що на її думку, поведінка адвоката ОСОБА_2 не відповідає високому статусу адвоката України, є неетичною та такою, що ганьбить її, як компетентного спеціаліста.

Так, ч. З ст. 33 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно якої дисциплінарне провадження стосовно адвоката здійснюється кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури за адресою робочого місця адвоката, зазначеною в Єдиному реєстрі адвокатів України;

Ч. 1. ст. 36 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.

Більше того, згідно п. 16 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 40 Конституції України ( 254к/96-ВР ) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції (254к/96-ВР), а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (у008р710-03) (справа про поширення відомостей).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи позивача про те, що відповідач поширила неправдиву інформацію звернувшись до КДКА Одеської області зі скаргою у якій, як на думку відповідача були наведені факти неналежної поведінки адвоката ОСОБА_2, не знаходять законодавчого підтвердження, а навпаки спростовуються ст. 40 Конституції України, ст. ст. 33-42 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Правилами адвокатської етики та п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Доводи апеляційної скарги в цій частини були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Разом з тим, районний суд в мотивувальній частині свого рішення помилково зазначив, що «інформація, яка була викладена у скарзі направленої до КДКА Одеської області є достовірною та відповідає дійсності і події, які викладені в цій скарзі мали місце бути, що власне і спонукало Відповідача захищати свої порушені права, та порушені права своєї неповнолітньої доньки в правоохоронних органах та кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури», зазначивши, при цьому про недоведеність заявлених ОСОБА_2 позовних вимог в цілому.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_2 додана копія рішення КДКА Одеської області вих. №1006/1/9-17 від 08.12.2017 року, яким відмовлено в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю в її діях ознак дисциплінарного проступку (а.с. 102-109).

Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, при цьому помилково зазначив мотиви, які не кореспондуються з матеріалами справи, а отже рішення суду, у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, слід змінити, виключивши посилання суду, яке міститься у мотивувальної частини рішення, а саме на 3 аркуші рішення, абзац 7.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року - змінити , виключивши з мотивувальної частини рішення абзац наступного змісту: «Стосовно інформації, яка викладена у скарзі направленої до КДКА Одеської області. Повідомляємо, що інформація є достовірною та відповідає дійсності і події, які викладені в цій скарзі мали місце бути, що власне і спонукало Відповідача захищати свої порушені права, та порушені права своєї неповнолітньої доньки в правоохоронних органах та кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.12.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко