22-ц/775/602/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/12409/17

Номер провадження 22-ц/775/602/2018(м)

Апеляційний суд Донецької області у складі суддів Кочегарової Л.М., Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 липня 2018 року,у складі судді Музики О.М.,

в с т а н о в и в:

26 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення до квартири.

Позивач посилався на те, що він є сиротою, оскільки його батьки в 2006 році були позбавлені батьківських прав. З дня народження він зареєстрований за адресою проживання його батьків: АДРЕСА_1. Рішенням Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради від 28 лютого 2007 року за ним, неповнолітнім у той час, закріплено житлову площу за вказаною адресою. У зв'язку із досягненням повноліття, він намагався вселитися у вказану квартиру, однак у вселенні йому перешкоджають ОСОБА_2.(бабуся) та ОСОБА_3.(сестра), які також зареєстровані в квартирі.

04 грудня 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначає, що ОСОБА_1 більше 6 місяців не проживає у спірній квартирі за власним розсудом, його особистих речей у вказаній квартирі не має, він не приймає участь в утриманні житлового приміщення, позивач здійснює оплату комунальних послуг з урахуванням реєстрації місця проживання відповідача у вказаній квартирі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення до квартири задоволено. Вселено ОСОБА_1 до квартири за адресою : АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_3, які підтримали скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану м. Маріуполя від 23 червня 1998 року, батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а. с. 9).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 грудня 2006 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_1 та передано останнього під опіку органу опіки та піклування Жовтневого району м.Маріуполя (а. с. 8-10).

Рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради від 28 лютого 2007 року № 55/н закріплено за ОСОБА_1 житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 4).

Батьки позивача померли.

Відповідно до акту без дати, складеного КСН «Надія», ОСОБА_1 не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, з травня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що на період тимчасової відсутності позивача в спірній квартирі за ним зберігалося право користуванням жилою площею, а тому його вимоги про вселення є обґрунтованими.

З рішенням суду не можна не погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 Сімейного Кодексу України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України, дитина, яка позбавлена батьківського піклування має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Частиною 3 статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї.

Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім'ї чи дитячого будинку сімейного типу.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

З матеріалів справи вбачається, що батьки ОСОБА_1 - мати ОСОБА_8 та батько ОСОБА_7 були позбавлені батьківських прав в 2006 році, а дитина була влаштована в дитячий будинок «Центр опіки» рішенням колегії Жовтневої райадміністрації від 24 січня 2007 року № 14/4. Дитина була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 була закріплена житлова площа за вказаною адресою.

Отже, за час перебування позивача в дитячому будинку «Центр опіки» за ним постійно зберігалося право на житлову площу у спірній квартирі.

25 квітня 2017 року ОСОБА_1 досяг повноліття і 26 вересня 2017 року звернувся до суду з вимогами про вселення в квартиру, оскільки бабуся ОСОБА_2 та його рідна сестра ОСОБА_3 перешкоджають йому у користуванні жилим приміщенням.

Посилання відповідача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що в судовому засіданні не доведено факту того, що ОСОБА_1 після досягнення ним 18 років намагався добровільно вселитись до квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, є неспроможними, оскільки спростовують представленими письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав відповідну оцінку.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснювала, що квартира складається з двох кімнат, одну з яких займає бабуся, а іншу займає вона зі своїм співмешканцем. Брат - ОСОБА_1 говорив їй, що бажає вселитися в квартиру і вони домовлялися про зустріч з цього приводу, але зустріч не відбулася. Ключів від квартири він не має і вона заперечує проти вселення брата, оскільки він не несе витрати по утриманню квартири. Вона зараз не працює і комунальні послуги оплачує бабуся. До суду з вимогами до ОСОБА_1 про стягнення комунальних послуг вони з бабусею не зверталися. Вважає, що позивач має право жити за місцем проживання його опікуна ОСОБА_9 (матір ОСОБА_7.).

Згідно протоколу позачергового засідання КСН «Надія» від 25 липня 2016 року вирішено провести профілактичну бесіду з ОСОБА_2 та сприяти ОСОБА_1 в оформленні документів та супроводу службою у справах сім*ї та молоді; комісійно вийти на адресу: АДРЕСА_1 та скласти акт обстеження (а. с. 14).

З листа Маріупольського електромеханічного технікуму Міністерства освіти і науки України від 15 листопада 2017 року № 852 вбачається, що ОСОБА_1, який навчається у Маріупольському електромеханічному технікумі Міністерства освіти і науки України, є круглою сиротою, з моменту народження та по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Після досягнення повноліття ОСОБА_1 не зміг вселитися до вказаної квартири, у зв*язку із вчиненням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в цьому перешкод (а. с. 24).

Листом Маріупольського електромеханічного технікуму Міністерства освіти і науки України від 24 червня 2016 року на ім*я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 висловлене прохання надати можливість ОСОБА_1 вселитися до квартири за адресою: АДРЕСА_1 та передати йому ключі від квартири (а. с. 50).

Листом Маріупольського електромеханічного технікуму Міністерства освіти і науки України від 24 червня 2016 року повідомлено Центр соціальних служб для сім*ї, дітей та молоді, що за ОСОБА_1 закріплена житлова площа за адресою: АДРЕСА_1, але сестра ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_2 перешкоджають йому у вселенні до вказаної квартири (а. с. 51).

Згідно відповіді Центральної районної адміністрації Маріуполської міської ради від 16 серпня 2016 року № 3-1336-14/07-09 за дорученням заступника міського голови розглянуте звернення ОСОБА_1, за результатами якого повідомлено, що із ОСОБА_2 проведені неодноразові бесіди щодо неправомірності її дій відносно ненадання доступу ОСОБА_1до квартири за адресою: АДРЕСА_1. 16 серпня 2016 року складений акт КСН «Хмельницький», в якому зафіксований факт відмови ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири. Працівниками Центрального районного центру соціальних служб для сім*ї, молоді та спорту Маріупольської міської ради надані юридичні роз*яснення та буде надана допомога у вигляді складання позовної заяви до суду для вирішення квартирного питання (а. с. 53).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1, оскільки відповідачі чинили йому перешкоди у вселенні в квартиру, в той час, як за позивачем зберігалося право на жилу площу у вказаній квартирі, це право на час вирішення спору не припинилося.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, суд зазначив, що не проживання позивача в квартирі більше шести місяців відбулося через те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинили йому перешкоди у проживанні, що визначено судом поважними причинами його відсутності за місцем реєстрації.

Висновки суду відповідають обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального права.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Статтею 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад встановлені строки без поважних причин. У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад встановлені строки в жилому приміщенні.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Як свідчать матеріали справи відсутність ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців пов'язана з перешкодами, які чинили позивачу мешканці цієї квартири і тому, суд першої інстанції обґрунтовано визнав поважними причини його відсутності і відмовив ОСОБА_2 у позові про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що у суді першої інстанції не були допитані свідки ОСОБА_11, ОСОБА_4, про допит яких заявлялося у позовній заяві і тому, вона просить їх допитати в судовому засіданні апеляційного суду.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте зі справи вбачається, що ОСОБА_2 в судові засідання суду першої інстанції не з'являлася, клопотання про виклик свідків ні вона, ні її представник ОСОБА_12 не підтримали.

За вимогами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 не навів обставин, які б унеможливлювали допит вказаних свідків в суді першої інстанції, тому, клопотання викладене у скарзі та підтримане в судовому засіданні визнано колегією суддів таким, що не підлягає задоволенню. За поясненнями ОСОБА_6 свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_4 є членами домкому і про відносини між сторонами їм відомо зі слів ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 у скарзі на те, що суд не дав належної оцінки представленим письмовим доказам і, зокрема, акту № 86 від 10 жовтня 2017 року про не проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації з травня 2016 року, акту домкому від 12 листопада 2016 року про не проживання ОСОБА_1 та відсутність особистих речей останнього за місцем реєстрації, акту домкому від 17 липня 2017 року про не проживання ОСОБА_1 та відсутність особистих речей останнього за місцем реєстрації, є неспроможними, оскільки судом встановлено, що відсутність позивача у спірній квартирі була обумовлена діями відповідачів, які чинили йому перешкоди у вселенні та проживанні в квартирі, право на проживання в якій за ним зберігалося тривалий час.

Вказані доводи відповідача не підтверджені належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не приймає до уваги та не дає оцінки іншим доводам апеляційної скарги ОСОБА_2, які не змінюють правових висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування судового рішення з урахуванням вимог ст.376 ЦПК України.

Оскільки при подачі апеляційної скарги з вимогами про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення відповідач не сплатила судовий збір в повному обсязі за двома вимогами немайнового характеру - вселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а оплатила тільки частину судового збору в розмірі 960 грн., апеляційний суд за результатами розгляду справи, на підставі ст.ст.141, 382 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 960 грн.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт НОМЕР_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, проживає АДРЕСА_1, телефон НОМЕР_3) в дохід держави судовий збір в розмірі 960 грн. (Отримувач Бахмутське УК/м.Бахмут/22030101 Код отримувача(ЕДРПОУ) 378688870 Банк отримувача Казначейство України(ЕАП) Код банка(МФО) 899998 Рахунок 0033 Код класифікації доходів бюджету 22030101).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 27 серпня 2018 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

Г.Л.Гаврилова

Т.Б. Ткаченко