Справа № 404/5900/17
Номер провадження 2/404/755/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.,

за участі секретаря- Вітохіної Н.А.,

учасники справи:

позивач- Литвиненко О.М., її представник - ОСОБА_1,

відповідач- Брюм О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної спільної часткової власності належить ? частка земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані по пров. Братиславському,29, в м. Кропивницький. Така ж сама частка майна, належить і відповідачу в справі. З 2012 року, пересварившись з усіма родичами, відповідачка, залишила батьківський будинок і проживає по іншій адресі. Вона ж, разом зі своєю сім»єю змушена була продати квартиру в м. Світловодську, та переїхати на постійне проживання у житловий будинок, що розташований по пров. Братиславському ,29, в м. Кропивницький. З 2012 року по даний час, позичаючи кошти у родичів, друзів , вони з чоловіком зробили всі необхідні ремонтно- укріплюючі роботи у будинку , та по всій садибі. Будинок був побудований біля 60-ти років , тому за цей час постійно відбувався його зсув , про що свідчать тріщини у будівлі . Зазначає, що згідно ст. 360 ЦК України , співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов»язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов»язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов»язаннями , повязаними із спільним майном. Стверджує, що будь-які договірні обов»язки співвласників по утриманню майна відсутні, а тому в рівних частках вони мають спільні зобов»язання щодо утримання нерухомого майна.

Так, за період з 2014 року по 2017 рік нею було понесено витрати на сплату житлово-комунальних послуг на суму 10 549,22 грн., з них: 7040,56 грн. за спожитий газ, 1611,18 грн. за електроенергію, 1482,59 грн. за водопостачання, 414,89 грн. за вивіз сміття. Тому, відповідач має їй сплатити за ? частку витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 5 274,61 грн.

Крім того, з метою належного утримання будинку позивачем було проведено роботи щодо запобігання втрат тепла, замінено вікна, які були в експлуатації більше 45 років, проведено ремонтні роботи у підвальному приміщенні , замінено зовнішні вхідні двері, всього на суму 19 000,00 грн.: 2 = 9 500, 00 грн.(1/2 частка ).

Крім того, на виконання робіт по укріпленню фундаментної частини будинку та окремої допоміжної споруди у зв»язку з просіданням грунтів , утримання та технічне обслуговування водопровідних мереж, системи водовідведення , електричних мереж, газових приладів та устаткування, за період з 2012-2015 років вона вимушена була позичати кошти в борг у своїх друзів, що підтверджується розписками на суму 125 600 ,00 грн.: 2 = 62 800,00 грн.(1/2 частка).

Тому, з посиланням на вищевикладене, просить стягнути із відповідача на її користь витрати на утримання та збереження майна, сплату комунальних послуг, його ? частки, в сумі 77 574,61 грн. ( 5274,61+9500,00+62 800,00).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про стягнення витрат на утримання спільного майна.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 жовтня 2017 року відкрито провадження по вказаній цивільній справі та призначено судове засідання.

16.11.2017 року відповідач подала заперечення на позов, згідно яких вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити. Зазначає, що з липня 2012 року вона не проживає у батьківському будинку. Сестра зі своїм чоловіком створили такі умови, за яких не можливо у ньому проживати, та навіть туди потрапити. З 2014 року в суді розглядається справа щодо поділу майна. Позивачка поставила нові двері , змінила замки, на прохання надати ключ, відмовила. Все , що було зроблено у будинку, робили батьки , та всі разом. Що стосується вікон та дверей, то згоди на їх заміну у неї ніхто не питав, більш того, вона категорично проти їх заміни, так як вони були у нормальному стані . Окрім того, до всіх наданих позивачем документів, на підтвердження понесених витрат, є великі сумніви у їх справжності.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч.2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.02.2018 року , продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. Призначено підготовче засідання , яке ухвалою цього ж суду від 27.04.2018 року закрито , а справу було призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач, її представник вимоги підтримали, просили задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві.

Відповідач в суді позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити, з підстав, викладених у запереченнях.

Свідок ОСОБА_4 в суді пояснила, що вона з 2011 року позичала кошти ОСОБА_2 для благоустрою будинку в м. Кропивницький. Відповідачку у будинку не бачила.

Свідок ОСОБА_5 , який є кумом позивача також в суді пояснив, що протягом 2014 року давав останній у борг 60 000 00 грн. для ремонту будинку . Кошти йому всі повернуті.

Свідок ОСОБА_6, який доводиться чоловіком позивачки в суді зазначив, що для ремонту будинку, в якому вони зараз проживають із дружиною, вони витратили кошти, які позичали в борг у кумів , та свої власні заощадження. Замінили вікна, двері, провели роботи з укріплення фундаменту. Відповідач у проведенні ремонтних робіт будинку їм не допомагала ні матеріально, ні фізично.

Свідок ОСОБА_7, який доводиться чоловіком відповідачки , в суді стверджував, що ніякі роботи позивачкою у будинку не проводилися. У садибі він був двічі, його дружині позивач з чоловіком чинили перешкоди.

Свідок ОСОБА_8, яка є знайомою відповідачки також в суді зазначила, що в 2012 році була свідком того, що ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_3 , коли остання приходила до будинку, щоб забрати свої речі. Дійсно були замінені нові двері, ключів не було передано відповідачу. Коли вже була біля будинку в 2017 році, то там нічого не змінилося.

Заслухавши виступи учасників справи, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали, в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності, кожному по ? частці, на підставі Свідоцтва про право власності від 16.08.2011 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, належить житловий будинок по пров. Братиславський, 29 в м. Кропивницький ( а.с. 4-5, 75-76). Крім того, сторони , в рівних частках, є також співвласниками земельної ділянки по даній адресі ( а.с. 76).

З 2014 року в суді розглядається цивільна справа щодо виділення в натурі часток спірного майна ( а.с. 82 -87).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов'язує.

Згідно із частиною першою статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Таким чином, зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати одне з одним дії по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності використовують свої права по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. У разі розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном або непогодження із питаннями щодо здійснення повноважень у розпорядженні спільним майном, спір може бути вирішено судом.

По відношенню одне до одного співвласники зобов'язані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у зв'язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їх повноважень. Обов'язки співвласників можуть бути як активні так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, у якому визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не передбачена обов'язкова форма, тому вони можуть бути укладені як в усній, так і у письмовій, чи нотаріально посвідчуватися.

Отже, зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємоузгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 202 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частиною першою статті 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов'язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

При цьому, тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об'єкту права власності, а певному суб'єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб'єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті, надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб'єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб'єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно на підставі затверджених у встановленому порядку цін/тарифів з урахуванням показників приладів обліку або по затвердженим нормам споживання. Складові нарахованих платежів зазначені повідомлені на оплату окремими рядками. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

При цьому, пунктом 6 частини 1 статті 20 указаного закону обумовлено, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Позивач підтвердила наданими копіями квитанцій , загальний розмір понесених витрат на оплату спожитих комунальних послуг за період з 01.01.2014 року по 01.07.2017 року на суму - 10 549, 22 грн. , в тому числі : 7040, 56 грн. за спожитий газ, 1611,18 грн. за електроенергію, 1482, 59 грн. за водопостачання, 414, 89 грн. за вивіз сміття . Зазначала, що нею особисто в повному обсязі сплачувались житлово-комунальні послуги , з утримання будинку, який перебуває у спільній частковій власності , тому відповідачка має їй сплатити за ? частку витрат житлово-комунальних послуг 5 274,61 грн.

При цьому, судом з»ясовано, що відповідач у будинку по пров. Братиславський, 29 в м. Кропивницький не проживає, не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, електричною енергією, іншими, а тому суд вважає, що вищезазначені послуги споживаються лише позивачем, членами її сім»ї та оплата здійснюється відповідно до поданих нею показань засобів обліку.

ОСОБА_3 проживає та зареєстрована з 03.12.2004 року по адресі : АДРЕСА_1 ( а.с. 61 -на звороті).

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування того, що відповідач не проживає у ? частині спірного будинку, та не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії.

Тобто, в цьому випадку використання газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самого будинку , а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України. Крім того, більша частина договорів щодо надання зазначених послуг укладені саме з позивачем у справі ОСОБА_2

З огляду на викладене , суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача житлово-комунальних послуг на суму - 5 274,61 грн., оскільки остання не проживає у спірному будинку, доказів на спростування цього позивачем не надано, не користується вищезазначеними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється згідно з показниками засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, яка проживає у будинку зі своєю сімєю та користується ними.

Що стосується понесених витрат позивача на ремонтно-укріплюючі роботи в будинку та у садибі на загальну суму 125 600,00 грн., з них половина, які ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача 62 800,00 грн., це зокрема: роботи по виконанню укріплення фундаментної частини будинку та окремої допоміжної споруди у зв»язку з просіданням грунтів, утримання та технічне обслуговування водопровідних мереж, системи водовідведення, електричних мереж, газових приладів та устаткування на протязі 2012-2015 років на суму 120 000,00 грн., та будівельно- оздоблювальних робіт будинку на суму 5 600,00 грн. , а також на загальну суму 19 000,00 грн. , з них половина 9500, 00 грн., а це: заміна вікон на суму 8000,00 грн., 3-х дверей на суму 11 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної сумісної власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

Проте, суду не надано доказів того, що співвласники досягли згоди про порядок управління, збереження та утримання спільного майна, це - робіт по виконанню укріплення фундаментної частини будинку та окремої допоміжної споруди у зв»язку з просіданням грунтів, утримання та технічне обслуговування водопровідних мереж, системи водовідведення, електричних мереж, газових приладів та устаткування на протязі 2012-2015 років , будівельно- оздоблювальних робіт будинку, заміни вікон, дверей , тобто доказів об'єктивної необхідності цих витрат, які не були узгоджені з відповідачем, не довела, що перед початком ремонтних робіт вона зверталася до відповідачки як співвласниці спільного майна щодо визначення технічного стану приміщень, узгодження проведення будівельних робіт, їх вартості та доцільності.

Не надано належних та допустимих доказів того, що ремонтні роботи були необхідні саме для збереження спільного з відповідачем майна, а не для поліпшення своїх житлових умов з огляду на проживання з 2014 року позивача з сім"єю у спірному будинку, не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами спору існували домовленості щодо проведення ремонтних робіт у спірному приміщенні, або ж доказів звернення позивача до відповідача із відповідними пропозиціями, на які не погодилась ОСОБА_3.

Крім того, матеріали справи містять докази, які протирічать один одному та не дають змоги встановити обсяг та час виконання ремонтних робіт у будинку, садибі в цілому.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості витрат на утримання та збереження спільного майна у будинку, садибі в цілому, відтак вимоги є безпідставними та необгрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 77 574,61 грн. витрат на утримання та збереження спільного майна, судових витрат - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Відомості про учасників справи:

позивач:ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

відповідач: ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 27.12.2018 року

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда