печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі - Чепізі Є. І.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до суду, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 5397 грн щомісячно до досягнення ним повноліття, та стягнути аліменти у розмірі 68 382 грн за минулий час, посилаючись на те, що дитина проживає разом з нею, перебуває на повному її утриманні, а відповідач проживає окремо і матеріально не забезпечує сина /а. с. 2-4/.

Після отримання відповіді на судовий запит щодо відомостей про реєстрацію місця проживання / перебування сторін у справі, ухвалою судді Васильєвої Н. П. від 03 липня 2017 року у справі відкрито провадження /а. с. 19-22, 23/.

На підставі розпорядження № 522 від 29 вересня 2017 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, у зв'язку із перебуванням судді Васильєвої Н. П. на довготривалому лікарняному, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями /а. с. 31-34/.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2017 року, матеріали справи 03 жовтня 2017 року передано судді Литвиновій І. В. /а. с. 31/.

Ухвалою від 20 листопада 2017 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання, суд ухвалив викликати та допитати в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7./а. с. 36-37, 44/.

На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Допитана у судовому засіданні 20 листопада 2017 року в якості свідка ОСОБА_4 надала суду покази, що з позивачем знайома з 1999 року, оскільки працювали разом. Наприкінці 2016 року ОСОБА_1 зателефонувала свідку та розповіла про обставини її відносин з батьком сина. Свідок за фахом юрист і запропонувала укласти договір про участь у вихованні дитини, на що позивач погодилася, і у зв'язку із чим був підготовлений проект договору, у якому врегульовувалося питання місця проживання дитини, розмір аліментів та умови виїзду дитини за кордон. Проект такого договору свідок направила відповідачеві електронною поштою, а у лютому 2017 року зустрілася із ним для обговорення проекту. Потім зустрічей було ще 4-5, під час яких відповідач не заперечував свого обов'язку утримувати дитину. Питання виїзду дитини за кордон були найгострішими, оскільки відповідач боявся, що син не повернеться в Україну. Оскільки позивач визначала аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 7 000 грн, відповідач відмовився підписати такий договір, він погоджувався на суму до 7 000 грн /а. с. 41, 46-49/.

Свідок ОСОБА_5, будучи допитаною 20 листопада 2017 року, суду надала покази, що є хрещеною матір'ю ОСОБА_3 - сина сторін та подругою позивача. З приводу відносин сторін зазначила, що позивач протягом останніх двох років самостійно утримувала дитину. Відповідач не надавав дозволу на виїзд сина у 2015 році до Німеччини, а у 2016 році, на Новий Рік, - до Швейцарії. Дитину допомагає утримувати друг позивача, який проживає у Швейцарії, і до якого позивач їздить, живучи «на дві країни». Коли позивач виїжджає до Швейцарії, син живе разом з батьком або бабусею - матір'ю відповідача /а. с. 42, 46-49/.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засідання 03 вересня 2018 року надала покази суду, що з позивачем у дружніх відносинах, з сім'єю знайома давно. Позивач мала проблеми у вирішенні питання утримання батьком дитини, яка весь час проживає з матір'ю, а коли вона виїжджає, з сином проживає бабуся. Вони перебувають повністю на утриманні позивача.

У судовому засіданні відповідач подав суду письмові заперечення на позовну заяву, у яких позов не визнав, вказавши, що більшість часу син проживає разом з ним та його матір'ю - бабусею дитини, позивач не виконує свої материнські обов'язки, він щомісячно витрачає на сина кошти більші за ціну позову, забезпечує його фізичний, емоційний та духовний розвиток, незважаючи на те, що його матеріальне скрутне і рівень достатку недостатньо високий, дитина нічим не обділена і всім забезпечена /а. с. 63-66, 131-132/.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться у матеріалах справи.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість заявлених позовних вимог та доводи, викладені у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації у передбаченому законом порядку, за час яких 01 серпня 2003 року народився син ОСОБА_8 /а. с. 9/.

З 2015 року позивач та відповідач проживають окремо, не підтримуючи подружніх стосунків.

На підтвердження витрат на утримання дитини сторонами надано квитанції з магазинів, супермаркетів, закладів громадського харчування, кінотеатрів, розважальних комплексів, розписок про передачу грошових коштів, квитанції про грошові перекази.

Відповідно до довідки № 284 від 18 лютого 2018 року Управління праці та соціального захисту населення, відповідач знаходиться на обліку у Печерському РУПСЗН і отримує доплати на продукти харчування особам, віднесеним до ІІ категорії, які проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю у розмірі 228 грн /а. с. 74/.

Також відповідач знаходиться на обліку у Центральному ОУПФУ м. Київ, що підтверджується довідкою № 561/03 від 06 лютого 2018 року, і згідно з якою розмір призначеної йому пенсії становить з грудня 2018 року 1 373 грн /а. с. 75/.

Позивач не працевлаштована, офіційного доходу не має, з остатнього місця роботи звільнилася у 2015 році, що не заперечується жодною із сторін.

Згідно з положеннями статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина перша статті 76 ЦПК України містить визначення, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно, докази повинні відповідача чотирьом вимогам, щоб були враховані судом, а саме належність, допустимість, достовірність і достатність.

Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї та обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України передбачено визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина першою ст. 184 Сімейного кодексу України).

Згідно з частиною другою ст. 184 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Частиною другою ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що за наявності підстав, визначених цим законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Таким чином обов'язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення, керуючись при цьому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078, з наступними змінами та доповненнями.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Присудження аліментів на утримання дітей не вимагає як обов'язкової підстави встановлення факту уникнення одного чи обох батьків від обов'язку щодо забезпечення дітей, головними критеріями - є необхідність отримання кожною дитиною достатнього рівня життя, який забезпечуватиме її гармонійний розвиток.

Відповідач бере участь в утриманні сина на рівні з позивачем, судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що відповідач уникає свого батьківського обов'язку стосовно матеріального забезпечення сина, проте суд встановив, що відповідач не має офіційно підтверджених доходів, окрім пенсії, як і відомості про його працевлаштування відсутні у суду.

Враховуючи у сукупності встановлені обставини, суд вважає за доцільне визначити суму аліментів у твердій грошовій сумі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви, як встановлено частиною першою статті 191 Сімейного кодексу України.

З огляду на встановлені у справі обставини, що мають юридичне значення, суд вважає необхідним присудити стягнення аліментів з відповідача на утримання сина ОСОБА_9 у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 грн щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року і до досягнення повноліття дитиною, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

За частиною другою статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Судовим розглядом не встановлено наявності підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення аліментів за минулий час з відповідача, оскільки позивачем не доказано того, що батько не сплачував аліментів на сина протягом 2016-2017 років і уникав свого обов'язку по утриманню дитини, тому у цій частині суд відмовляє у задоволенні позову.

Положеннями статті 177 Сімейного кодексу України передбачається, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження, одночасно дбаючи про збереження та використання майна дитини в її інтересах. За частиною другою зазначеної норми закону, якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, що закріплено у частині першій статті 179 Сімейного кодексу України.

Законодавець передбачив, що той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини, як визначено нормою частини другої статті 179 Сімейного кодексу України.

Також законодавством передбачено і право неповнолітньої дитини брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України, відповідно до частини 3 статті 179 Сімейного кодексу України.

Разом з тим, обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом, відповідно до положень статті 30 Цивільного кодексу України.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що аліменти можуть бути використані тим з батьків, з яким дитина проживає, лише в інтересах самої дитини, в силу її часткової цивільної дієздатності, пов'язаної з віковим обмеженням. А той з батьків, з яким проживає дитина, для утримання та забезпечення якої сплачено аліменти, жодним чином не набуває права власності на ці суми, правовий режим характеризується лише правом розпоряджатися такими грошовими коштами, що спрямовується на задоволення потреб дитини.

Законодавством у справах сім'ї, зокрема статтею 186 Сімейного кодексу України, передбачено здійснення контролю органом опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів, а саме, частина перша статті надає право платнику аліментів звернутися із заявою до органу опіки та піклування про перевірку цільового витрачання аліментів тим з батьків, з яким проживає дитина.

Відповідно до частини другої статті 186 Сімейного кодексу України, у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, від сплати якої позивач була звільнена на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а саме сума у розмірі 704, 80 грн.

Відповідно до статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, тобто у розмірі 4 000 грн.

На підставі обставин, встановлених судом, що мають юридичне значення, та керуючись:

ст. ст. 3, 8, 21, 48, 51, 52, 55, 57, 129 Конституції України,

ст. ст. 177-179, 180-182, 184, 186, 191, 198-201 Сімейного кодексу України,

ст. ст. 3, 10, 11, 16, 30-32 Цивільного кодексу України,

ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,

ст. ст. 1-19, 27, 33, 34, 42-49, 58-62, 76-83, 89-92, 95, 141, 209-216, 227-246, 258, 259, 263-268, 273-279, 352-354, 430 Цивільного процесуального кодексу України,

суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродж. м. Києва, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, уродж. м. Києва, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) аліменти на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 грн щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року і до досягнення повноліття дитиною, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

В іншій частині вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродж. м.Києва, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 13 вересня 2018 року.

Суддя І. В. Литвинова