Провадження №2/263/466/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2018 року м.Маріуполь

Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Кулика С.В.,

за участю секретаря судового засідання Ребеко О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області, ОСОБА_2 управління Національної поліції у Донецькій області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 23.11.2017 року звернулася до суду з вказаним позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Донецької області, ОСОБА_2 управління Національної поліції у Донецькій області. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10.04.2008 року в.о. прокурора Кіровського району м. Донецька відносно неї була порушена кримінальна справа за ч.1 ст.172 КК України. 22.05.2008 року згідно з постановою слідчого прокуратури Кіровського району м. Донецька вона була притягнута у якості обвинуваченої за ч. 1 ст. 172 КК України. Вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 13.07.2009 року вона була визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. у дохід держави. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.09.2009 року вирок Кіровського районного суду м. Донецька від 13.07.2009 року був скасований, а справа направлена на новий судовий розгляд. Постановою прокурора Кіровського району м. Донецька від 16.12.2010 року змінене обвинувачення за ч. 1 ст. 172 КК України. 29.06.2011 року вироком Кіровського районного суду м. Донецька вона визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, повязаною з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки; на підставі ст. 49 КК України звільнена від відбування покарання у звязку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. 31.08.2012 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області, вирок Кіровського районного суду м. Донецька від 29.06.2011 року скасований, справа направлена прокурору для проведення досудового розслідування. 01 листопада 2012 року, згідно постанови слідчого прокуратури Кіровського району м. Донецька вона притягнута у якості обвинувачуваної за ч. 1 ст. 172 КК України та 14 листопада 2012 року був складений обвинувальний висновок. 13 грудня 2013 року постановою Кіровського районного суду м. Донецька кримінальна справа за її обвинуваченням була направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування. В подальшому кримінальна справа неодноразово направлялася на додаткове розслідування та новий судовий розгляд. 07.06.2013 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0002195, на підставі матеріалів кримінальної справи № 05-38854 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України. 13.06.2014 року старшим слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області була винесена постанова, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002195 від 07 червня 2013 року, було закрите у звязку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України. У зв'язку з наведеним вважає дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду по притягненню її до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 172 КК України незаконними. Під час досудового розслідування вона була змушена звернутися за юридичною допомогою до адвоката, який здійснював її захист у кримінальному провадженні. Вартість послуг адвоката склала 8500 грн. У звязку з цим просить стягнути на її користь вказану суму як шкоду, заподіяну незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, з урахуванням індексу інфляції, що дорівнює 23292,48 грн., та 3% річних, нарахованих на суму витрат на послуги адвоката у розмірі 10850,02 грн. Також вважає, що до збитків, спричинених незаконними діями органів досудового розслідування та суду, слід віднести вартість поїздки до Ізраїлю у сумі 7970,70 грн., з урахуванням індексів інфляції, та 3% річних на вказану суму у розмірі 2533,30 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що вона сплатила в липні 2008 року за туристичну поїздку до Ізраїлю 245 доларів США, 45доларів США та 41,53 грн. на адресу туркомпанії, яка організувала цю поїздку але не змогла поїхати, оскільки через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності їй було відмовлено у видачі закордонного паспорта і вона була позбавлена можливості здійснити цю поїздку. Вказані суми просить відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України Державною казначейською службою України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.11.2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області, ОСОБА_2 управління Національної поліції у Донецькій області в частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у вигляді вартості невідбутої поїздки до країни Ізраїль в сумі 7970,70 грн., 3% річних в сумі 2533,30 грн. з урахуванням індексу інфляції. В частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у вигляді юридичної допомоги, наданої під час досудового слідства, в сумі 23292,48 грн. та 3% річних в сумі 10850,02 грн. відмовлено у відкритті провадження.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 03.01.2018 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27.11.2017 року скасовано, справу направлено до суду для продовження розгляду.

Ухвалою від 26.12.2017 року провадження у справі зупинене до вирішення питання про відвід судді в порядку ст. 33 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) за заявою ОСОБА_1

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.12.2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Кулика С.В. відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29.12.2017 року провадження у справі відновлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.01.2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у виді юридичної допомоги, наданої під час досудового слідства, в сумі 23292,48 грн. та 3% річних в сумі 10850,02 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19.03.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, надіслала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 управління Національної поліції у Донецькій області у судове засідання не зявилася, надіслала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності. Раніше, 22.01.2018 року, надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що законодавством чітко визначений порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Так, пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, у разі закриття провадження в справі органами дізнання або слідства МВС, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України, для визначення розміру шкоди, зазначеної в п.п. 1, 3, 4 ст.3 Закону, до якої належить і суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися відповідно до цих органів. Таким чином, встановлення розміру шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду, а тому звернення позивача до суду з позовом про відшкодування вартості юридичної допомоги у розмірі 23292,48 грн. є передчасним та таким, що не підлягає задоволенню. Окрім того, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу надана лише копія договору з адвокатом за ведення ним кримінальної справі за ч. 1 ст. 172 КК України, за яким вартість його послуг складає 1500 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. документально не підтверджені. Вимоги про відшкодування вартості поїздки до Ізраїлю в сумі 7970,70 грн. також задоволенню не підлягають, оскільки не відносяться до витрат, що підлягають відшкодуванню за ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також зазначено, що позивачем невірно нараховані інфляційні та 3% річних на вказані суми, оскільки дія ст.ст. 623, 625 ЦК України розповсюджується лише на зобовязальні правовідносини і не регулює відносини в сфері відшкодування шкоди. У звязку з цим просила провадження у справі в части ні відшкодування вартості юридичної допомоги у розмірі 8500 грн. закрити, у задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Представник відповідача прокуратури Донецької області 25.01.2018 року надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги визнала частково, в частині відшкодування на користь позивача вартості послуг адвоката у розмірі 1500 грн., які підтверджені документально,а саме: договором про надання правової допомоги щодо захисту у кримінальній справі та квитанцією про оплату вказаних послуг. В іншій частині позовних вимог просила відмовити, мотивуючи це тим, що витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн. не обумовлені договором про надання правової допомоги, підстави їх сплати не відомі, відтак вказана сума не може бути стягнута на користь позивача. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачений вичерпний перелік того, що відшкодовується, зокрема, у разі закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення. Вартість невідбутої поїздки не відноситься до зазначеного переліку, а отже відшкодуванню не підлягає. Більш того, між діями відповідачів та витратами позивача на поїздку до Ізраїлю відсутній причинний звязок. Так необхідний причинний звязок передбачає, що дії відповідача з обовязковістю змушують позивача нести певні витрати. Однак, придбання ОСОБА_1 туристичної поїздки здійснено з її власної ініціативи. Органи слідства, прокуратури або суду не змушували її робити відповідні витрати. На момент оплати туристичної подорожі ОСОБА_1 вже було відомо про порушення відносно неї кримінальної справи за ст. 172 ч. 1 КК України. Відтак, ОСОБА_1 не може поставити у вину органам слідства, прокуратури або суду нездійснення цієї поїздки.

Не погоджуючись з предявленими вимогами, представник відповідача Державної казначейської служби України ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Свої заперечення представник мотивував тим, що фактично Державна казначейська служба України ніяким чином не порушувала прав та інтересів позивача, не вступала в правовідносини з нею і жодної шкоди їй не спричиняла, у звязку з чим відповідно до вимог Конституції України, ЦК України не може нести відповідальність. Окремо акцентував увагу на тому, що в розумінні ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і суду», відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру, за умови незаконності дій посадових осіб. З огляду на це, на переконання представника, позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином та не доведена незаконність дій; з урахуванням інкримінованого позивачу злочину, застосування відносно неї відповідних процесуальних заходів було цілком логічними діями з точку зору кримінально-процесуального законодавства України та не було дією, яка не відповідає вимогам КПК України. Крім того, у направлених до Казначейства матеріалах справи відсутні підтвердження про сплату сум правової допомоги саме у такому розмірі, як зазначено у позові, тому питання їх відшкодування з державного бюджету є недоцільним, оскільки вказані суми, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу) в залежності від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина. І лише, якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Також у відзиві представник відповідача зазначив про те, що відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями правоохоронних органів та витратами позивача на поїздку в Ізраїль, оскільки позивачу необхідно було внести попередню оплату за тур до Ізраїлю до 21.07.2008 року, проте вже 31.05.2008 року відносно ОСОБА_1 був складений обвинувальний висновок. Таким чином, на момент оплати зазначеного туру позивачу вже було відомо про порушення кримінальної справи, а оплата подорожі була здійснена позивачем з власної ініціативи, тому зазначене повністю виключає вину правоохоронних органів у нездійсненні поїздки. Окрім того, ст. 3 зазначеного вище спеціального Закону не передбачено відшкодування витрат на туристичні поїздки. З приводу відшкодування витрат на правову допомогу та придбання туристичної путівки до Ізраїлю з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних у відзиві зазначено, що вимоги ст. 625 ЦК України застосовуються у договірних правовідносинах у якості цивільно-правової відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, а тому на суми шкоди не повинні нараховуватись проценти та інфляційні, оскільки це є фактично подвійною мірою відповідальності. У звязку з наведеним у позові просив відмовити повністю.

Враховуючи, що в судове засідання не зявились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, враховуючи позицію сторін, дослідивши надані докази та матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

10.04.2008 року прокуратурою Кіровського району м. Донецька було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

22.05.2008 року постановою слідчого прокуратури Кіровського району м. Донецька ОСОБА_1 висунуто обвинувачення по кримінальній справі № 0538854 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, 31.05.2008 року затверджено обвинувальний висновок і кримінальну справу передано до суду .

Вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 13.07.2009 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. у дохід держави.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.09.2009 року вирок Кіровського районного суду м. Донецька від 13.07.2009 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою прокурора Кіровського району м. Донецька від 16.12.2010 року змінене обвинувачення за ч. 1 ст. 172 КК України.

29.06.2011 року вироком Кіровського районного суду м. Донецька ОСОБА_1 визнана винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, повязаною з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки; на підставі ст. 49 КК України звільнена від відбування покарання у звязку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

31.08.2012 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області, вирок Кіровського районного суду м. Донецька від 29.06.2011 року скасований, справа направлена прокурору для проведення досудового розслідування.

01 листопада 2012 року згідно постанови слідчого прокуратури Кіровського району м. Донецька ОСОБА_1 притягнута у якості обвинувачуваної за ч. 1 ст. 172 КК України та 14 листопада 2012 року був складений обвинувальний висновок.

13 грудня 2013 року постановою Кіровського районного суду м. Донецька кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172 КК України направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування.

01 лютого 2013 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області постанову Кіровського районного суду м. Донецька від 13.12.2013 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

18.03.2013 року постановою Кіровського районного суду м. Донецька кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172 КК України направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування.

07.06.2013 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0002195 на підставі матеріалів кримінальної справи № 05-38854 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України.

13.06.2014 року старшим слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області винесена постанова, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002195 від 07 червня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, було закрите у звязку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати

та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону).

Частинами першою та другою статті 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру шкоди, завданої громадянам внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після закриття кримінального провадження ОСОБА_1 в порядку досудового врегулювання спору, передбаченого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зверталася до слідчого органу, який закривав кримінальну справу з вимогою визначити розмір шкоди, просила винести постанову про відшкодування спричиненої їй шкоди органом дізнання і досудового розслідування. Даний факт підтверджується копіями направлених ОСОБА_1 до керівника слідчого органу звернень з приводу ухвалення постанов щодо відшкодування вартості юридичних послуг, вартості невідбутої закордонної поїздки від 16.05.2017р.

З наданих відповідей Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області від 06.06.2017р. та СУ ГУНП в Донецькій області від 10.10.2017р. вбачається, що слідчим органом не вирішено по суті порушене ОСОБА_1 питання з відшкодування шкоди, у відповідях містяться посилання на залишення матеріалів кримінального провадження в м. Донецьку, тобто на території, непідконтрольній державі Україна.

07.09.2017 року ОСОБА_1 зверталася до керівника слідчого управління ГУНП в Донецькій області з аналогічного питання визначення та відшкодування вартості спричиненої шкоди у вигляді вартості юридичних послуг під час досудового розслідування і вартості невідбутої закордонної поїздки, проте слідчими органами в передбаченому законом порядку не приймалась постанова (ухвала), а надані відповіді не є такими рішеннями та були оформлені в порядку, притаманному для розгляду звернень громадян.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, позивач у встановленому законом порядку зверталася до слідчих органів з приводу відшкодування шкоди, завданої їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, проте по суті це питання не розглянуто, у звязку з чим позивач була змушена звернутися до суду.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 2 спеціального Закону, позивач звернулася до суду з вимогою про відшкодування їй шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, яка полягає, зокрема, у відшкодуванні їй вартості поїздки до Ізраїлю у розмірі 1185,87 грн. з урахуванням індексу інфляції, тобто у загальній сумі 7970,70 грн., а також 3% річних, нарахованих на вказану суму, у розмірі 2533,30 грн.

В якості доказів придбання туристичної поїздки ОСОБА_1 суду надані копія квитанції № 35 від 18.07.2008 року про грошовий переказ по системі Юністрім на суму 245 доларів США (призначення платежу з метою допомоги родичам); квитанція № 35 від 18.07.2008 року про сплату комісії за грошовий переказ по системі Юністрім у розмірі 41,53 грн., квитанція № 38 від 18.07.2008 року про здійснення валютно-обмінної операції на суму 217,81 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 Управлінням інформаційних технологій ГУМВС України в Донецькій області для оформлення паспортних документів видана довідка, у якій зазначено, що відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, Кіровським РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 172 КК України; станом на 01.08.2008 року судове рішення у справі не приймалося.

У відповідь на звернення ОСОБА_1 Кіровським РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області листом від 19.08.2008 року повідомлено, що на підставі Наказу МВС України № 1603 від 21.12.2004 року «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну» громадянинові може бути тимчасово відмовлено у видачі закордонного паспорту, якщо проти нього порушено кримінальну справу до закінчення провадження у справі.

Надаючи правову оцінку даним аргументам позивача суд виходить з наступного.

Статтею 3 Закону передбачено вичерпний перелік витрат, які підлягають відшкодуванню громадянинові у разі, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення.

У п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону передбечене відшкодування штрафів, стягнутих на виконання вироку суду, судових витрат та інших витрат, сплачених громадянином.

Відповідно до п.п. 7, 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п.3 ст.3 Закону підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати.

До інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду

за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення.

Вартість нездійсненої поїздки не відноситься до зазначеного вище переліку, а тому вимоги позивача в частині відшкодування їй вартості поїздки до Ізраїлю у розмірі 1445,21 грн. задоволенню не підлягають.

Окрім того, слід зазначити, що до загальних умов, за яких настає цивільно-правова відповідальність при заподіянні шкоди, відносяться: протиправність дій або бездіяльність, наявність шкоди та причинний звязок між протиправним діянням та шкодою.

Кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 172 КК України було порушено 10.04.2008 року, а вже 22.05.2008 року ОСОБА_1 висунуто обвинувачення по кримінальній справі № 05-38854 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. 31.05.2008 року затверджено обвинувальний висновок. При цьому туристичну подорож позивач оплатила 18 липня 2008 року, тобто вже після порушення кримінальної справи та складення обвинувального висновку стосовно неї. На момент проведення вказаної оплати туристичної подорожі ОСОБА_1 вже було відомо про порушення даної кримінальної справи та пред'явлення обвинувачення. Придбання ОСОБА_1 туристичної поїздки здійснено з її власної ініціативи, дані витрати позивач не була змушена робити, а відтак відсутній необхідний причинний зв'язок між витратами позивача на дану поїздку та діями правоохоронних органів.

Також суд вважає, що надана позивачем квитанція № 35 від 18.07.2008 року про перерахування грошових коштів по системі Юністрім на суму 245 доларів США не підтверджує той факт, що кошти перераховано саме за туристичну поїздку, оскільки у квитанції вказано призначення платежу - з метою допомоги родичам.

Вимоги щодо стягнення вказаної суми з урахуванням індексу інфляції станом на 01.11.2017 року згідно з розрахунком позивача, що остаточно складає суму 7970,70 грн., та 3% річних станом на 01.11.2017 року у розмірі 2533,30 грн. задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимоги про відшкодування вартості поїздки, безпосередньо сплаченої позивачем туристичній агенції.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування їй шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у вигляді витрат на юридичну допомогу у розмірі 8500 грн., які, з урахуванням індексу інфляції, станом на 01.11.2017 року, згідно представленого позивачем розрахунку, становлять 23292,48 грн. та 3% річних станом на 01.11.2017 року у розмірі 10850,02 грн.

На підтвердження таких витрат позивачем суду надані копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1255 адвоката ОСОБА_4; копія договору № 12 про надання правової допомоги, укладеного 23.04.2008 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4, у якому зазначено, що вартість послуг адвоката (гонорар) складає 1500 грн., яку клієнт зобовязана сплатити протягом трьох днів з дня підписання договору; копії квитанцій до прибуткових касових ордерів № 12 від 24.04.2008 року на суму 1500 грн. та № 16 від 10.11.2009 року на суму 7000 грн.

Пунктом 4 частини 1 ст.3 Закону передбачене відшкодування сум, сплачених громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про адвокатуру» (чинного до 15.08.2012) та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (чинного з 15.08.2012) передбачено, що факт надання адвокатських послуг підтверджується договором (угодою) між адвокатом та клієнтом. У такому договорі передбачається порядок оплати послуг адвоката (платно чи безоплатно, за надання послуг клієнту або іншій особі тощо), порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, умови повернення тощо.

Відповідно до Правил адвокатської етики розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

Належними доказами на підтвердження цих обставин, на думку суду, є договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 76, 78 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обшгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення лдля вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В договорі про надання правової допомоги щодо захисту у кримінальній справі, який міститься в матеріалах справи, між ОСОБА_1 (клієнтом) та адвокатом узгоджена сума гонорару 1500 грн. і вказана сума сплачена позивачем, що також підтверджується відповідною квитанцією до прибуткового касого ордеру № 12 від 24.04.2008 року.

Виходячи з основних засад цивільного судочинства, оцінюючи надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування на її користь витрат на юридичну допомогу у розмірі 1500 грн. обгрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому, беручи до уваги той факт, що вказана сума сплачена позивачем захисникові ще у 2008 році, у звязку з підвищенням вартості життя, вказана сума витрат підлягає стягненню з відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 24.04.2008 року по 01.11.2017 року у розмірі 1982 грн., виходячи з наступних розмірів індексу інфляції: за період 24.04.2008 року - 31.12.2008 року - 109,8; 2009 рік - 112,3; 2010 рік - 109,1; 2011 рік - 104,6; 2012 рік - 99,8; 2013 рік - 100,5; 2014 рік- 124,9; 2015 рік - 143,3; 2016 рік - 112,4; 01.01.2017 року - 01.11.2017 року - 111,8. Остаточно на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на юридичну допомогу з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 3482 грн.

Разом з тим, вимоги позивача про стягнення на її користь витрат на юридичну допомогу у розмірі 7000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Витрати в сумі 7000 грн. не обумовлені договором про надання правової допомоги, не доведено, на якій підставі вони здійснені, чим обумовлені, за які послуги сплачені, а надана суду копія квитанції № 16 від 10.11.2009 року на суму 7000 грн. не підтверджує безпосередній причинний зв'язок цих витрат позивача із наданням їй правової допомоги у кримінальній справі № 05-38854. Разом з цим задоволенню не підлягають також інфляційні втрати, нараховані позивачем на вказану суму витрат на юридичну допомогу.

Нараховані на суму витрат на юридичну допомогу 3% річних в розмірі 10850,02 грн. задоволенню не підлягають, оскільки, статтею 625 ЦК України, якою передбачено такі виплати, регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Тобто відсутні підстави для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди.

З приводу тверджень представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що казначейство є неналежним відповідачем у справі у звязку з тим, що не є учасником спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Як передбачено ст. 4 Закону відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У звязку з наведеним Державна казначейська служба України є належним відповідачем у справі, оскільки стягнення проводяться з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку відповідно до вимог ст.ст. 23, 48 Бюджетного Кодексу України. Тому заперечення відповідача - Державної казначейської служби України, в цій частині є необгрунтованими.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись, ст.ст.2, 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_5 Вікторівни до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області, ОСОБА_2 управління Національної поліції у Донецькій області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду, суму витрат, сплачених у зв'язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень, інфляційні втрати у розмірі 1982 (одна тисяча дев'ятсот вісімдесят дві) гривні, а всього 3482 (три тисячі чотириста вісімдесят дві) гривні.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1; місце проживання: 49081, АДРЕСА_1.

Відповідач - Державна казначейська служба України, , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул.. Бастіонна, буд.6.

Відповідач - прокуратура Донецької області, код ЄДРЮО 25707002, місцезнаходження: 87555, м. Маріуполь, вул. Університетська, буд.6.

Відповідач - Головне управління Національної поліції у Донецькій області, , місцезнаходження: 87517, м. Маріуполь, пр.. Нахімова, 86.

Суддя С.В.Кулик