Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 450/2035/16-ц

провадження № 61-19783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: державне комунальне підприємство «Центральна районна аптека № 54», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до державного комунального підприємства «Центральна районна аптека № 54» (далі - ДКП «ЦРА № 54»), ОСОБА_5, у якому просила визнати дії протиправними, стягнути надбавку до заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що вона працює на посаді провізора - аналітика у ДКП «ЦРА № 54» з 1984 року, її трудовий стаж роботи на цій посаді становить 32 роки.

Відповідно до п. п. 2, 3 Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1418 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2012 року № 23) їй повинна виплачуватися надбавка за вислугу років в розмірі 30 %.

Відповідач протиправно не нараховує та не виплачує їй надбавку за вислугу років за період з 1 червня по 31 грудня 2016 року в сумі 2 898 грн, які просила стягнути на свою користь.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДКП «ЦРА № 54» на користь ОСОБА_4 надбавку за вислугу років, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1418, за період з 01 червня по 30 листопада 2016 року в сумі 2 332,89 грн.

У задоволенні позову в частині визнання протиправними дій завідувача ДКП «ЦРА № 54» ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що щомісячна надбавка до посадового окладу за стаж роботи понад 20 років встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1418 і до числа осіб, яким виплачується надбавка за вислугу років, віднесено провізорів усіх спеціальностей.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання дій протиправними, суд виходив із того, що фінансування підприємства здійснюється за рахунок результатів виробництва (надання послуг). Позивачем не надано доказів наявності коштів на виплату надбавки, а тому в діях завідувача ДКП «ЦРА № 54» ОСОБА_5 відсутні ознаки протиправності.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року в частині задоволених позовних вимог змінено.

Викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з ДКП «ЦРА № 54» на користь ОСОБА_4 надбавку за вислугу років, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1418, за період з 1 червня по 31 грудня 2016 року в сумі 2 898 грн. Зазначена сума визначена без врахування податків та обов'язкових платежів».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов'язком роботодавця та працівника, тому суд визначає зазначену суму без утримання податків і обов'язкових платежів. Залишаючи без змін рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання дій ОСОБА_5 протиправними, суд виходив із того, що такий висновок відповідає обставинам справи та встановленим правовідносинам.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. В іншій частині рішення не оскаржує.

Касаційна скарга мотивована тим, що завідувач ДКП «ЦРА № 54» ОСОБА_5 систематично та умисно не виконує судові рішення, якими його зобов'язано виплатити надбавку за вислугу років, і надалі її не виплачує.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 надіслав заперечення на касаційну скаргу, у яких просив залишити її без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 10 травня 2018 року справу № 450/2035/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах з ДКП «ЦРА № 54» з 1984 року, на цей час працює на посаді провізора-аналітика. Вислуга років позивача у фармацевтичній сфері становить більше 20 років.

З 01 червня по 31 грудня 2016 року ОСОБА_4 не отримала надбавку за вислугу років, яка передбачена Порядком виплати надбавок за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров'я, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1418 (далі - Порядок), у зв'язку з чим просила визнати неправомірними дії завідувача ДКП «ЦРА № 54» ОСОБА_5 щодо ненарахування та невиплати вказаної надбавки.

ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах із ДКП «ЦРА № 54». Фізична особа ОСОБА_5 не є роботодавцем, а відтак є неналежним відповідачем у справі за вимогами про визнання неправомірними дій щодо ненарахування та невиплати надбавки за вислугу років.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання дій протиправними залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат