АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 718/184/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

позивач Кредитна спілка «Наші люди»

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Масюк Л.О.,

встановив:

В січні 2018 року Кредитна спілка «Наші люди» (далі - КС «Наші люди») звернулася до суду з позовом.

Позивач просив стягнути ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь солідарно 89 450 гривень 26 копійок відсотків за користування кредитом та 50 853 гривні 74 копійки пені.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь КС «Наші люди» заборгованість за кредитним договором від 10 листопада 2016 року у розмірі 140 304 гривні, в тому числі 89 450 гривень 26 копійок відсотків за користування кредитом та 50 853 гривень 74 копійки пені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь КС «Наші люди» заборгованість за кредитним договором від 10 листопада 2016 року у розмірі 140 304 гривні, в тому числі 89 450 гривень 26 копійок відсотків за користування кредитом та 50 853 гривень 74 копійки пені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Так, частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи 10 листопада 2016 року КС «Наші люди» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір№1369-Л.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 600 000 гривень строком до 25 жовтня 2019 року з оплатою процентів за користування кредитом 48% річних від суми заборгованості по кредиту (а.с.4).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором, між КС «Наші люди» та ОСОБА_3 10 листопада 2016 року було укладено договір поруки № 1369-Л.

Відповідно до умов договору поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, відшкодування збитків) за кредитним договором №1369-Л від 10 листопада 2016 року, який укладений між КС «Наші люди» та ОСОБА_2 (а.с. 20).

Аналогічний договір поруки для забезпечення виконання зобов'язання кредитного договору №1369-Л від 10 листопада 2016 року укладено між КС «Наші люди» та ОСОБА_4 (а.с.21)

Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 10 листопада 2016 року, 11 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року, 15 листопада 2016 року, 16 листопада 2016 року (а.с.5-9)

10 листопада 2016 року між КС «Наші люди» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки для забезпечення виконання зобов'язані ОСОБА_2 за договором №1369-Л від 10 листопада 2016 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 107,6 кв.м., житловою площею 73,1 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.15-17).

Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумак А.М. 10 липня 2017 року видано виконавчий напис про звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1, власником якого є боржник ОСОБА_3 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації житлового будинку задоволення вимоги стягувача - КС «Наші люди» в сумі 644 129 гривень 7 копійок, в тому числі 562 369 гривень 82 копійки - основна сума кредиту, 69 518 гривень 82 копійки - відсотки за користування кредитом, 8 040 гривень 43 копійки - пеня, 4 200 гривень - плата за вчинені нотаріальні дії (а.с.19).

Постановою ВП №54271173 від 10 липня 2017 року державним виконавцем Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернівецькій області відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису №587460, виданого 10 липня 2017 року (а.с.18).

Відповідно до повідомлення державного підприємства «Сетам» щодо реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів, житловому будинку загальною площею 107,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 присвоєно номер лота - 251299 та призначено дату проведення електронних торгів - 26 грудня 2017 року о 09:00. (а.с.19).

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що станом на 26 січня 2018 року позивачем нараховано відповідачу борг за кредитним договором за період з 11 липня 2017 року по 26 січня 2018 року за відсотками в сумі 89 450 гривень 26 копійок та за пенею в сумі 50 853 гривень 74 копійки (а.с.13-15).

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про необхідність стягнення з відповідачів боргу за кредитним договором в сумі 140 304 гривні.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував правовий висновок, який Верховний Суд виклав у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Зокрема в цій постанові Верховний Суд зазначив, що згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Сведбанк».

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

З огляду на зазначене можна зробити такі висновки.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки від 10 листопада 2016 року іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором, забезпеченим цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30-ти днів, - звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с.15-17).

У зв'язку з невиконанням відповідачами вищевказаної вимоги спілки остання на початку липня звернулася до нотаріуса з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У виконавчому написі від 10 липня 2017 року, який був вчинений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумак А.М. 10 липня 2017 року заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі.

Отже, як вбачається з матеріалів справи позивач скористався свої правом, передбаченим статтею 1050 ЦК України на дострокове повернення всієї суми кредиту.

В результаті пред'явлення спілкою вимоги до боржників про повернення всієї суми кредиту строк дії кредитного договору закінчився.

З огляду на наведене кредитор втратив право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просив стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 0,3 відсотка від суми несплаченого в строк платежу відповідно до пункту 6.1 кредитного договору від 10 листопада 2016 року за період з 11 липня 2017 року по 26 січня 2018 року в сумі 50 853 гривні 74 копійки.

Вказана позовна вимога також є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Так відповідно до пункту 6.1 кредитного договору від 10 листопада 2016 року у разі несплати відсотків за період до 25-го числа цього період включно, спілка нараховує, а позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,3 відсотки від суми несплаченого в строк платежу.

Враховуючи, що дія кредитного договору припинилася перестали діяти умови договору щодо сплати чергових платежів.

За таких обставин позивач безпідставно нарахував відповідачу пеню за вказаний вище період.

Враховуючи наведені вище обставини суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

З квитанції від 19 липня 2018 року №98513 вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 500 гривень.

Отже, з Кредитної спілки «Наші люди» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 500 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2018 року задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2018 року скасувати.

В позові Кредитної спілки «Наші люди» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Кредитної спілки «Наші люди» на користь ОСОБА_2 500 (п'ятсот) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 27 серпня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна