Номер провадження: 22-ц/785/5557/18
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

при секретарі: Драгановій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду до ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № BLaЖГ00077289 року від 20.09.2011 року в сумі 152 159 грн. 78 коп., в тому числі: 16 365 грн. 77 коп.- заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту); 7 502 грн. 96 коп. - заборгованість по сплаті відсотків., комісії за розрахункове обслуговування кредиту в сумі 9 794 грн. 38 коп., плати за пропуск платежів 118 496 грн. 67 коп., мотивуючи це тим, що 20.09.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_2 було укладено договір № BLaЖГА00077289, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 19 000 гривень, термін повернення кредиту до 20.09.2014 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних. Позивач умови договору виконав в повному обсязі, проте відповідачка платежі належним чином не здійснювала, у зв'язку з чим станом на 11.08.2015 р. за нею виникла заборгованість у загальній сумі 152 159 гривень 78 копійок.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2015 року позов ПАТ „ВіЕйБі Банк" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі БАНК» заборгованість за кредитним договором № BLaЖГ00077289 року від 20.09.2011 року в сумі 152159 грн. 78 коп., в тому числі: 16 365 грн. 77 коп. - заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту); 7 502 грн. 96 коп. - заборгованість по сплаті відсотків., комісії за розрахункове обслуговування кредиту в сумі 9 794 грн. 38 коп., плати за пропуск платежів 118 496 грн. 67 коп. Вирішено питання про відшкодування з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1521 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції, сторони та/або їх представники в судове засідання не з'явилися, про причини не явки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов повністю, стягуючи з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі БАНК» у розмірі заявлених вимог заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з його законності та обгрунтованості.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанціі не можна.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи:

- 20.09.2011 року ОСОБА_2 звернулася до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з письмовою заявою про надання банківського кредиту у сумі 19 950 гривень (а.с.15-17); -20.09.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_2 було укладено договір № BLaЖГА00077289, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 19 000 гривень, термін повернення кредиту до 20.09.2014 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних (а.с.6-12);

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № BLaЖГА00077289 від 20.09.2011 року сума боргу станом на 11.08.2015 року становить 152 159 гривень 78 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом - 16 365 гривень 77 копійки; заборгованісті по процентам за користування кредитом - 7 502 гривень 96 копійок; комісії за РО - 9 794 гривень 38 копійки; плати за пропуск платежів - 118 496 гривень 67 копійок. (а.с.20-21);

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №63 від 20.03.2015 року, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіну М.А. (а.с.22).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Кредитним договором № BLaЖГА00077289, укладеного між сторонами 20.09.2011 року, передбачено, що строк повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами встановлюється до 20.09.2014 року.

До суду ПАТ «ВіЕйБі банк» звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в серпні 2015 року, намагаючись стягнути заборгованість за тілом кредиту, процентами за користування кредитом, комісією за РО та платою за пропуск платежів станом на 11.08.2015 року.

Останні періодичні платежі у вигляді повернення кредиту, сплати процентів відповідачем здійснені за розрахунковий період з 21.08.2012-20.09.2012 року.

До суду банк звернувся 19.08.2015 року, тобто в будь-якому разі з дотриманням строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦПК України.

Відповідач подаючи до суду першої інстанції заяву про скасування заочного рішення та звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішення районного суду не заявила про застосування строку позовної давності.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, Банк здійснював нарахування процентів за користування кредитом в тому числі за період після спливу строку, на який був укладений кредитний договір № № BLaЖГА00077289, тобто після 20.09.2014 року.

Станом на 20.09.2014 року заборгованість відповідача за процентами становила 5103 грн. 89 коп., в той час, як до стягнення заявлено 7502 грн.96 коп. Тобто 2399 грн. 07 коп. процентів нараховані за передбаченою кредитним договором ставкою за період з 21.09.2014 року до 11.08.2015 року - після спливу визначеного договором строку кредитування.

При таких обставинах рішення суду в частині стягнення процентів за користування кредитом в сумі 7502 грн.96 коп. не може залишатися без змін і підлягає зменшенню до 5103 грн. 89 коп.

Крім того, відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Отже, плата за обслуговування кредиту, передбачена п.п. 1.8.2, 1.8.3, 1.8.4 кредитного договору № BLaЖГА00077289 від 20.09.2011 року, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні цього Закону.

Задовольняючи позов банку в повному обсязі, суд на зазначені положення статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» уваги не звернув та погодився з нарахуванням банком заборгованості за комісією за РО з урахуванням положень пунктів п.п. 1.8.2, 1.8.3, 1.8.4 кредитного договору № BLaЖГА00077289, укладеного між сторонами.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії за РО в сумі 9 794 грн. 38 коп., не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог про стягнення заборгованості за комісією за РО.

Крім того, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернені, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Виконання позичальником під час розгляду справи зобов'язання щодо повернення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, не звільняє його від сплати нарахованої банком пені за порушення кредитних зобов'язань.

За змістом пункту 8 спеціальної частини та пункту 4.2 загальної частини договору від 8 серпня 2011 року у випадку прострочення виконання боргових зобов'язань за договором більш ніж на 60 календарних днів, банк вправі вимагати від позичальника сплату штрафу у розмірі 25 % від суми кредиту.

Пунктом 4.3 загальної частини указаного вище договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена у пункті 9 спеціальної частини договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий, або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань.

Розмір ставки, який застосовується для обчислення пені, зазначений у пункті 9 спеціальної частини кредитного договору і складає 0,5 % та розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовуються фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів).

У пункті 4.4 загальної частини кредитного договору сторонами погоджено, що застосування або незастосування пунктів цього договору, якими встановлено порядок нарахування та розміри неустойки (штраф, пеня) за невиконання та/або неналежне виконання позичальником умов договору, є правом банку. Позичальник зобов'язаний сплатити нараховану йому на умовах цього договору суму штрафів на першу письмову вимогу банку за реквізитами, що будуть зазначені в такій вимозі.

З наведеного слідує, що визначена у розрахунку заборгованості плата за пропуск платежів у сумі 118 496 грн. 67 коп., є пенею. Така плата була обумовлена та погоджена сторонами на час укладення договору.

Такого самого висновку набув Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 року у справі № 554/11950/15-ц.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов'язання, а тому наявні правові підстави для застосування особливого виду відповідальності за неналежне виконання зобов'язання (стягнення плати за прострочення платежів) - пені, яка передбачена вказаними вище нормами матеріального права та погоджена сторонами у кредитному договорі.

За змістом частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, районний суд, встановивши, що позичальником порушено умови кредитного договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з останньої пені, оскільки вказана неустойка передбачена нормами матеріального права та погоджена сторонами у кредитному договорі. Але при цьому набувши вірного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за пенею, суд першої інстанції не врахував норму частини третьої статті 551 ЦК України. З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за пенею в сумі 118 496 грн. 67 коп. не може залишатися без змін.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог частини третьої статті 551 ЦК України вважає за необхідне зменшити розмір пені, який визначений умовами кредитного договору, оскільки він значно перевищує розмір збитків.

Тобто збитки у вигляді неповерненого тіла кредиту та заборгованості за відсоткам за користування кредитом становлять 16 365 грн. 77 коп. та 5103 грн. 89 коп. відповідно, а разом 21 469 грн. 66 коп. (16 365, 77 + 5103,89)

Тому у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України заборгованість за прострочення платежів, тобто заборгованість за пенею через прострочення виконання грошового зобов'язання, слід зменшити до 22 000 грн. - вказана сума несуттєво перевищує суму збитків у вигляді неповерненого тіла кредиту та заборгованості за відсоткам - 21469 грн. 66 коп.

Відповідно до ст. 367 ч. 4 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції з урахуванням того, що зменшенню підлягають складові кредитної заборгованості у вигляді заборгованості за процентами за користування кредитом з 7502 грн. 96 коп. до 5103 грн. 89 коп.; заборгованості за прострочення платежів (пенею) у відповідності до ч. 3 ст.551 ЦК України з 118 496 грн. 67 коп. до 22 000 грн. та що у задоволенні вимог про стягнення комісії за РО в сумі 9 794 грн. 38 коп. слід відмовити, що впливає і на загальну суму заборгованості вважає що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом в сумі 16 365 грн. 77 коп., заборгованість за процентами в сумі 5 103 грн. 89 коп., плату за прострочення платежів (пеня) у розмірі 22 000 грн., а всього слід стягнути 43 469 грн. 66 коп.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні з урахуванням пропорційності задоволених вимог про стягнення майнових збитків.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк Банк» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська 27 «Т», ), заборгованість за кредитним договором № BLaЖГ00077289 року від 20.09.2011 року в сумі 43 469 грн. 66 коп., в тому числі: 16 365 грн. 77 коп. - заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту); 5 103 грн. 89 коп. - заборгованість по сплаті відсотків; 22 000 грн. - плата за пропуск платежів.

В решті заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 434 грн. 69 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.08.2018 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова