ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 758/6701/15-ц

провадження № 61-12789св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року, постановлені у складі судді Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору, укладеного 26 вересня 2006 року між ним та відповідачем, відповідно до умов якого банк надав йому споживчий кредит на споживчі потреби - купівлю автомобіля - у розмірі 16 144,33 доларів США на строк до 26 вересня 2015 року зі сплатою 7,7% річних.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, ухваленим у складі судді Сербіної Н. Г., у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржив його у апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року залишено без руху, зокрема, з підстав несплати судового збору у розмірі 535,92 гривень, та надано заявнику строк для усунення відповідних недоліків.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд апеляційної інстанції зазначив, що заявник у порушення вимог статті 295 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, не додав до апеляційної скарги документ на підтвердження сплати судового збору у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір».

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із уточненою апеляційною скаргою, в якій посилався на те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року у зв'язку із невиконанням заявником вимоги щодо сплати судового збору апеляційну скаргу ОСОБА_4 визнано неподаною та повернено.

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною і повертаючи її, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час звернення ОСОБА_4 з апеляційною скаргою стаття 5 Закону України «Про судовий збір», якою встановлено пільги зі сплати судового збору, не передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги, скасувати.

Касаційну скаргу мотивував тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як споживач фінансових послуг, тому у суду апеляційної інстанції не було законних підстав для покладення на нього обов'язку сплатити судовий збір при оскарженні ухваленого у справі судового рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року.

Відзиву на вказану касаційну скаргу не надходило.

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року про визнання його апеляційної скарги неподаною і її повернення, у якій просив вказану ухвалу скасувати і направити справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивував тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначив, що вимога апеляційного суду про сплату судового збору у розмірі 535,92 гривень є неправомірною, оскільки цей позов поданий на захист його прав як споживача і він звільнений від сплати судового збору, у тому числі при оскарженні судових рішень у апеляційному порядку, тому у суду не було правових підстав для повернення апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року.

Відзиву на вказану касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року справу за касаційними скаргами ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У 2018 році вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, в тому числі з підстав несплати судового збору, а у подальшому визнаючи її неподаною і повертаючи, апеляційний суд послався на те, що Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, і положення Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не застосовується.

Проте такі висновки апеляційного суду помилкові.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати відсутність у споживачів такої пільги, оскільки пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про надання пільги лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі №14-57цс18 дійшла висновку, що порушені права споживачів можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, в тому числі, при апеляційному перегляді.

Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, стаття 2 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи Верховним Судом).

Предметом позову ОСОБА_4 у даній цивільній справі є захист його прав як споживача фінансових послуг.

З огляду на наведене касаційний суд вважає, що висновок апеляційного суду про те, що у позивача виник обов'язок із сплати судового збору, є помилковим, а ухвала про залишення апеляційної скарги без руху в частині визначення розміру судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги, та ухвала про визнання апеляційної скарги неподаною і її повернення є такими, що постановлені з порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвали суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, справа передається на розгляд суду апеляційної інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про помилковість вимоги апеляційного суду щодо плати судового збору, оскаржувана ухвала Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року в частині визначення розміру судового збору і ухвала Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з направленням справи до апеляційного суду на розгляд відповідно до статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року в частині визначення розміру судового збору і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року скасувати.

Справу направити на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик