Справа № 376/2595/17 Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/3308/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 23 05.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області в складі судді Клочка В.М., ухвалене в м. Сквира 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Центуріон плюс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок грубого порушення правил перевезення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок грубого порушення правил перевезення, просив стягнути із відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 120 грн. та в зв'язку з грубим порушенням правил перевезення пасажирів відповідачем прийняти рішення про відзив ліцензії на право перевезення у даного підприємства.

Заявлені вимоги мотивував тим, що є ветераном органів внутрішніх справ, учасником бойових дій та інвалідом війни ІІ групи.

31 січня 2017 року у нього виникла необхідність поїхати до м. Сквира Київської області, водій автобусу марки «ЕТАЛОН» д.н.з. НОМЕР_1 рейсу Київ-Сквира, час відправлення 08:10 ПП «Центуріон плюс» відмовив йому в безкоштовному проїзді, а 31 січня 2017 року о 11:45 він повертався з м. Сквира до м. Київ, водій автобусу марки «ЕТАЛОН» д.н.з. НОМЕР_2 ПП «Центуріон плюс» також відмовив йому в безкоштовному проїзді, водії обох автобусів мотивували таку відмову наказом свого керівництва безкоштовно перевозити тільки учасників АТО.

Внаслідок незаконних дій перевізника йому було завдано матеріальну шкоду, яка включає в себе компенсацію витрат по придбанню автобусних квитків в розмірі 120 грн.

Вказував також, що в червні 2015 року водіями цього ж ПП «Центуріон плюс» рейсу Київ-Сквира та Сквира-Київ йому було також відмовлено в безкоштовному проїзді, на підтвердження своїх слів надає копії квитків на автобуси, а також цей факт може підтвердити дружина, з якою він їхав.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом встановлено та документально підтверджено факт надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом за плату, що є порушенням наведених вище норм законів України щодо гарантій особам, які є чи були учасниками бойових дій.

Підставою відмови у задоволенні позову, як зазначено в рішенні суду, є те, що позивачем не викликано представників Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті та не складено акт у відповідності до Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 24 квітня 2013 року № 254.

Таке обґрунтування суду при відмові у задоволенні позову вважає безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документи, на підставі яких виконуються регулярні пасажирські перевезення, є, зокрема, для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу, для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга).

Враховуючи час поїздки та відсутність квиткової каси, позивачем було повідомлено водію про наявність пільг з перевезення, однак останній відмовив та фактично зобов'язав придбати проїзний квиток, що встановлено судом і не оспорювалося відповідачем.

Вказував на необхідність звернути увагу на позицію Верховного Суду у справі № 711/6330/17-ц, відповідно до якої посилання на недоведеність обставин справи є помилковим, оскільки було звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права на пільговий проїзд, яке надане Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а таке право не може бути звужене.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, щоапеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок грубого порушення правил перевезення та відзив ліцензії, суд першої інстанції виходив із його недоведеності, оскільки посилання позивача на проїзні квитки, що містяться в матеріалах справи, не можуть слугувати безспірним доказом на підтвердження тих обставин, що перевізником було відмовлено позивачу у безкоштовному проїзді.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що позивач ОСОБА_2 згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 05 вересня 2005 року має безтермінове право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, а також згідно посвідчення серії НОМЕР_5 від 14 грудня 2010 року є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни довічно (а. с. 1 - 2).

В матеріалах справи на а. с. 5 містяться копії квитків на автобус від АС «Київ» до АС «Сквира», відправлення 31 січня 2017 року о 08:10; від АС «Сквира» до АС «Київ», відправлення 31 січня 2017 року о 11:45, проставлена повність вартість квитків - 60 грн., на нижній частині аркушу наявні дві копії відтисків печатки ПП «Центуріон плюс».

Також в матеріалах справи на а. с. 6 містяться копії квитків на автобус від АС «Київ» до АС «Сквира», відправлення 13 червня 2015 року о 14:30; від АС «Сквира» до АС «Київ», відправлення 14 червня 2015 року о 15:45, вартість квитків відсутня.

Позивачем надано фотознімки державного номерного знаку автомобіля НОМЕР_3 (а. с. 7 - 8).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 12, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій та інвалідам війни надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати

електронний квиток.

Відповідно до ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог, апеляційний суд керується наступним.

Так, ОСОБА_2 є інвалідом війни та учасником бойових дій, та відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 12, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право безплатного проїзду автобусами міжміських маршрутів.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що водіями міжміських автобусів на маршрутах Київ-Сквира та Сквира-Київ, які виконує ПП «Центуріон плюс», відмовлено йому в безкоштовному проїзді, чим завдано збитків в розмірі вартості квитків, які він був змушений придбати - 120 грн.

Разом із тим, належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б підтверджували дані обставини, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, ним надано фотографії державного номерного знаку автотранспортного засобу, які навіть у випадку належності автобусу із даним номерним знаком до автопарку ПП «Центуріон плюс», чого позивачем також не доведено, як не підтверджують, так і не спростовують підстави позову.

Також позивачем надано копії квитків на проїзд з м. Києва до м. Сквира та в зворотному напрямку за 2017 та 2015 роки.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, дані квитки не є безспірним доказом на підтвердження тих обставин, що перевізником було відмовлено у безкоштовному проїзді позивачу, враховуючи, що квитки не є іменними і могли бути придбані будь-якою особою, окрім позивача, а також що позивач під час придбання квитків міг не мати при собі посвідчення, яке підтверджує наявність у нього відповідних пільг.

Доводами апеляційної скарги дані висновки спростовані не були.

В матеріалах справи відсутні будь-які інші докази протиправних дій відповідача, в тому числі докази звернення позивача із скаргами до перевізника або Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, акти, складені уповноваженими на те органами або посадовими особами, відео- та звукозаписи даної події тощо.

Із клопотаннями про допит свідків позивач до суду також не звертався.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із вищевикладеного, позивачем під час розгляду справи не доведено, що неправомірними діями відповідача було йому завдано шкоди.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цілому в зв'язку із його недоведеністю є правильними, а рішення - законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, що судом встановлено і документально підтверджено факт надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом за плату з порушенням законів України щодо гарантій особам, які є чи були учасниками бойових дій.

Відсутність встановлення судом даних обставин підтверджується змістом самого рішення суду першої інстанції, а тому доводи позивача відхиляються апеляційним судом.

Спростовуючи висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позову і необхідності підтвердження зазначених в ньому обставин певними доказами, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що ним було повідомлено водію про наявність пільг з перевезення, однак останній відмовив та фактично зобов'язав придбати проїзний квиток, разом із тим, доказів на підтвердження даних пояснень в апеляційній скарзі ОСОБА_2 також не наведено.

Доводи апеляційної скарги, що обставини примусу з боку відповідача до придбання квитка встановлено судом і не оспорювалось відповідачем, є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

Не можна також погодитися із доводами апеляційної скарги в частині посилання на практику Верховного Суду у справі № 711/6330/17-ц, оскільки при наведенні змісту постанови Верховного Суду позивачем перекручено її зміст та висновки, а правовідносини в даній справі є взагалі іншими.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2018 року.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сержанюк А.С.

Фінагеєв В.О.