Номер провадження: 22-ц/785/2285/18
Номер справи місцевого суду: 520/6902/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3, за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

13.06.2017 року позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Представник позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, діючого на підставі довіреності, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі просить позов задовольнити та розглядати справу за його відсутністю.

Відповідач ОСОБА_2, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, від представника ОСОБА_3, як законного представника неповнолітнього відповідача, адвоката ОСОБА_9, надійшло клопотання про відкладення розгляду справу у зв'язку із станом його здоров'я.

Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування, надав до суду заяву, в якій зазначає що у вирішенні справи покладається на розсуд суду та просять справу розглядати за відсутністю їх представника.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування зазначеного рішення та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що у рішенні суду першої інстанції не міститься посилання на висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, а мітиться лише посилання на те, що представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування надав до суду заяву, в якій зазначає, що у вирішенні справи покладається на розсуд суду та просить справу розглядати за відсутністю їх представника.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Позивачам по справі, належить в рівних частках квартира АДРЕСА_1 загальною площею 97, 0 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м.. Дана квартира належить позивачам по 1/3 спірної квартири, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.09.2009 року (дублікат), виданого управлінням житлово-комунального господарства та паливно- енергетичного комплексу Одеської міської ради, ОСОБА_4 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.03.2017 року.

Як вбачається з довідки №630 від 10.07.2017 року, виданої КП ЖКС «Чорноморський», у спірній квартирі, окрім власників, з 29.08.2008 року зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, син одного із співвласників квартири - ОСОБА_6.

Неповнолітній ОСОБА_2 мешкав у спірній квартирі до 2011 року. На даний час домовленості щодо продовження проживання за адресою позивачів відсутні, дитина не проживає за адресою: АДРЕСА_1 більш ніж 5 років.

З 2011 року по теперішній час неповнолітній ОСОБА_2 в спірній квартирі не мешкає, особистих речей у квартирі не залишив, що підтверджено Актом про не проживання від 15.07.2017 року.

Непроживання ОСОБА_2 в спірній квартирі обумовлено тим, що подружнє життя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не склалося, ОСОБА_2 залишився проживати з матір'ю за адресою - АДРЕСА_2, про що також свідчить рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року з № 1512/14732 по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 за місцем проживання матері, яким також встановлено, що подружжя проживає окремо на момент постановлення рішення, подружні стосунки припинені з серпня 2010 року. Також судом врахований той факт, що нотаріально посвідченим Договором про розпорядження майном та майновими правами подружжя для досягнення спільної мети від 27.05.2011 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, п. 5 якого визначено, що підписом на даному Договорі ОСОБА_3 надає згоду на те, що ОСОБА_2 буде проживати з матір'ю за адресою - АДРЕСА_2 - в квартирі, отриманої ОСОБА_3 в результаті поділу майна подружжя.

Позивачі наполягали на тому, що реєстрація неповнолітнього ОСОБА_2 на спірній житловій площі у будь-якому разі створює ним перешкоди в реалізації права власності, не відповідає реальному стану речей та суперечить раніше досягнутим домовленостям та рішенню суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд першої інстанції вірно вважав, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачі у визначеному законодавством порядку набули право власності на зазначене вище нерухоме майно на підставі відповідних правочинів.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги пояснення представника відповідача, що у вигляді письмових заперечень містяться в матеріалах справи, оскільки вказані відомості у запереченнях щодо того, що в квартирі залишились дитячі речі спростовуються наданим суду актом про не проживання ОСОБА_2, 2002 року народження у квартирі АДРЕСА_1 від 15.07.2017 року, з якого вбачається, що у зазначеній квартирі дитячих речей та предметів особистої гігієни не виявлено. Той факт, що неповнолітній ОСОБА_2 на вихідні дні приходить до батька та займається з викладачем іноземної мови у спірній квартирі не можна сприймати як факт постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1, що належить позивачам на праві власності. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що неповнолітній ОСОБА_2, 2002 року народження дійсно проживає разом з матір'ю, є учнем 10 класу Одеської загальноосвітньої школи №5 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, у заяві матері на прийняття дитини до школи та у класному журналі 9-А класу в журналі «Загальні відомості про учнів» місце мешкання ОСОБА_2 вказане як АДРЕСА_3. Також спеціалістами служби у справах дітей Одеської міської ради 06.07.2017 року та 07.07.2017 року відвідана адреса: АДРЕСА_2- квартира належить ОСОБА_3, але двері ніхто не відчинив, зі слів сусідки ОСОБА_10, яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 у квартирі №35 мешкають мати з сином ОСОБА_11.

З відповіді Заступника головного лікаря КУ «ДМП №6» м. Одеси від 21.06.2017 року №01-03/294 вбачається, що у списках підлітків школярів Київського району м. Одеси дитина ОСОБА_2 2002 року народження не значиться, за адресою АДРЕСА_1 не проживає, на обліку в КУ «ДМП №6» м.Одеси не перебуває, медичної документації в поліклініці на нього не має.

Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що ОСОБА_2 вже більш чотирнадцяті років, і він вправі самостійно обирати місце проживання з батьками. Доказів того, що він намагався місцем свого проживання обрати спірну квартиру у матеріалах справи немає.

Тобто, відповідач ОСОБА_2, 2002 року народження, законним представником якого є ОСОБА_3, на разі дійсно зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, що належить позивачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві власності, не проживаючи постійно за даною адресою понад один рік, а тому відповідно до вимог ЦК України це є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

У відповідності до ч.1 ст. 217 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про що зазначає у рішенні.

Враховуючи специфіку виконання рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловою квартирою, суд першої інстанції вірно визначив порядок його виконання і зазначив, що дане рішення після набрання законної сили є підставою для зняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

24.01.2018 року на виконання вимог ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України було направлено судовий запит до органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про надання висновку щодо можливості визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 115а).

У висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.06.2018 року зазначено, що орган опіки та піклування вважає можливим визнання неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 130-132).

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними, оскільки доводи апеляційної скарги були розглянуті і обґрунтовані судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи. Жодного належного та допустимого доказу на спростування вказаних вище висновків суду першої інстанції скаржник не надала.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21.12.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк