ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 641/8007/17

провадження № 22-ц/818/655/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа: Харківська міська рада,
третя особа: ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2018 року (в складі судді Григор`єва Б.П.),

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позову вказував, що двокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 , була отримана його бабою ОСОБА_5 в 1966 році. На даний час в цій квартирі зареєстровано три особи, з яких мешкають тільки дві позивач та ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований з 1986 року, але не мешкає в цій квартирі, без поважних причин понад двадцять років. На підставі вищезазначеного позивач вважав, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідач надав до суду відзив на позов, в якому зазначав, що в квартирі за адресою АДРЕСА_1 він посилився разом з матір`ю та батьком у 1966 році, ця квартира і до сьогодні є основним місцем його проживання в м. Харкові. З 2009 року у зв`язку з відсутністю роботи в м. Харкові відповідач був вимушений виїжджати до інших міст для працевлаштування. В грудні 2017 року повернувся до м. Харкова, однак вселитися в квартиру не зміг, тому що замки на вхідних дверях були змінені.

Представник позивача надала відповідь на відзив в якому зазначала, що відповідач у 2008 році придбав будинок у м. Харкові, і тому з цього періоду не проживав у квартирі. В тому числі зазначене підтверджується зверненнями ОСОБА_1 , до УІМ Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВД України в постанові якого було зазначено, що місце знаходження ОСОБА_2 встановити неможливо. Відповідач мешкав весь час в м. Харкові, але в іншому районі, спілкувався з знайомими, які мешкають поруч з його рідними.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Третя особа: ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі за наявними у справі матеріалами. Позовні вимоги підтримував у повному обсязі.

Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав пояснення на позовну заяву в якій просив в задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з недостатністю належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання відповідача за місцем мешкання протягом певного часу.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт вказує, що ОСОБА_2 у 2008 році придбав будинок за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.04.2008 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто відповідач придбавши будинок та як вбачається з матеріалів справи з цього часу вже не мешкав за адресою АДРЕСА_1 , а тому втратив право на житло за вказаною адресою. Епізодична поява особи у житловому приміщенні не може розглядатись як повернення, що перериває спливання шестимісячного строку.

Апелянт вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 утримували квартиру та сплачували комунальні послуги, що підтверджується квитанціями, які були залучені до матеріалів справи.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2018 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наймодавець в особі Харківської міської ради, як особа заінтересована у вирішенні спору, та безпосередньо яка є органом що здійснює управління спірним майном, яка забезпечує захист прав осіб у користуванні нерухомим майном - заперечувала проти задоволення позовних вимог та з того, що позивачем не надано достатніх і належних доказів не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.
Судом встановлено, що у довідці наданої КП «Жилкомсервіс» № 24467/2/07-05 від 07.11.2017 року зазначено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано три особи, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
У постанові про відмову у відкритті кримінальної справи від 31.08.2010 року зазначається, що при проведенні бесіди з сусідами, встановлено, що місце проживання громадянина ОСОБА_2 їм невідомо. Встановити місце знаходження ОСОБА_2 не вбачається можливим.

У висновку Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України від 24 серпня 2013 року зазначено, що в ході перевірки встановити місце проживання ОСОБА_2 не представилося можливим.

У відповіді Комунального закладу охорони здоров`ям Харківської міської поліклініки № 5 від 25.09.2017 року, вих. № 1904 зазначено, що гр. ОСОБА_2 до поліклініки впродовж 2017 року не звертався.

З відповіді ПАТ «Укрпошта» вбачається що при перевірці виробничих документів відділення поштового зв`язку Харків - 96, встановлено, що за період з 01.04.2017 року по 31.08.2017 рік за гр. ОСОБА_2 в надходженні ти видачі рекомендованої кореспонденції, цінних листів, цінних бандеролей, посилок - не значиться.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 зазначала, що з 2014 року знала матір відповідача ОСОБА_7 , з березня по травень 2017 року вона приходила до квартири допомагати останній, яка на той час хворіла. Відповідача ніколи не знала, та не бачила, матір відповідача за нього ніколи не говорила. Причини не проживання відповідача у квартирі їй невідомі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 зазначала, що проживає у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідача побачила тільки у судовому засіданні. Одночасно зазначила, що зі слів ОСОБА_9 їй відомо, що позивач проживає за кордоном. Причини не проживання відповідача у квартирі їй невідомі.

Оскільки вказаний житловий будинок відноситься до комунального житлового фонду, то спірні правовідносини регулюються главою другою Житлового кодексу України, та статтею 327 ЦК України.

В даному випадку органом який здійснює управління зазначеним комунальним майном є Харківська міська рада, яка є балансоутримувачем спірної квартири.

Відповідно до статті 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом.
Право на повагу до житла гарантує також стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 зі змінами та доповненнями, роз`яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до положень статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999 року).
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що наймодавець в особі Харківської міської ради, як особа заінтересована у вирішенні спору, та безпосередньо яка є органом що здійснює управління спірним майном, яка забезпечує захист прав осіб у користуванні нерухомим майном - заперечує проти задоволення позовних вимог.

Матеріали справи не місять достатніх і належних доказів не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин та доказів, що відповідач утратив інтерес до спірної квартири як до місця свого проживання, матеріали справи також не містять.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які акти, складені балансоутримувачем будинку, які б містили інформацію про осіб, які проживають та не проживають у спірній квартирі, наявність або відсутність особистих речей в спірній квартирі відповідача, а також інші будь-які докази стосовно заявлених позовних вимог.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко