Постанова

Іменем України

04 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 686/24319/16-ц

провадження № 61-15475св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Малиницька сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_5,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_7, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2017 року у складі судді: Стефанишина С. Л. та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 05 лютого 2018 року у складі суддів: Талалай О. Л., Корніюк А. П., П'єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Малиницької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (далі - Малиницька сільська рада), ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування рішень сесії сільської ради, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Малиницької сільської ради № 3 від 30 листопада 1995 року позивачу було надано дозвіл на будівництво житлового будинку і виділено у власність 0,25 га земельної ділянки для будівництва житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1. На виділеній земельній ділянці уже був побудований фундамент, вартість якого позивач сплатив сільській раді. У зв'язку із зупиненням дії статті 23 ЗК України державний акт про право власності на земельну ділянку йому не видавався.

09 жовтня 1997 року ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 22 800 грн строком на 20 років для будівництва житлового будинку. Поручителем за вказаним кредитним договором виступив ОСОБА_5 Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_5 був укладений договір застави транспортного засобу (автомобіль марки ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_1). За домовленістю з поручителем після 1999 року останній мав сплачувати кредит сам. Проте, кошти на погашення кредиту ОСОБА_5 не сплачував, що призвело до заборгованості.

Влітку 2000 року ОСОБА_4 переїхав на постійне місце проживання у с. Комісарівку П`ятихатського району Дніпропетровської області. ОСОБА_5 наполягав на переоформленні земельної ділянки на себе для сплати кредиту. Не дочекавшись згоди позивача, 23 вересня 2008 року сесія Малиницької сільської ради прийняла рішення №15 про надання ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а 18 травня 2010 року - рішення №14 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1.

Заяву про відмову від права власності на земельну ділянку на користь держави чи відповідної територіальної громади він не подавав. Подана ним 23 жовтня 2008 року заява не відповідає вимогам закону, оскільки у ній зазначено, що він відмовляється від земельної ділянки на користь конкретної особи - ОСОБА_5 Заява нотаріально не посвідчена. Надаючи таку згоду, фактично розпорядився спільним майном подружжя, так як згоду дружини не отримав. Внаслідок прийняття незаконних рішень вони фактично були позбавлені права власності на майно - земельну ділянку і об'єкт незавершеного будівництва. На підставі викладеного, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Позивач просив визнати недійсними та скасувати рішення Малиницької сільської ради: від 23 вересня 2008 року № 15 про надання дозволу ОСОБА_5 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,25 га по АДРЕСА_1; від 08 грудня 2008 року №13 про припинення права користування спірною земельною ділянкою згідно поданої заяви; від 18 травня 2010 року про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та надання дозволу на виготовлення державного акта на земельну ділянку, а також визнати недійсним, виданий відповідачу державний акт про право власності на зазначену вище земельну ділянку.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Хмельницької області від 05 лютого 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що надання ОСОБА_5 земельної ділянки у власність проведено з дотриманням вимог статей 118, 125, 126 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Доказів того, що спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, та відповідно доказів реєстрації такого права, позивачем не надано.

При цьому апеляційний суд вказав, що згідно копій рішень Малиницької сільської ради № 2 від 30 листопада 1995 року та № 3 від 30 листопада 1995 року, а також протоколу 6 сесії ХХІІ скликання Малиницької сільської ради народних депутатів від 30 листопада 1995 року питання стосовно виділення земельної ділянки та надання дозволу на будівництво житлового будинку ОСОБА_8 взагалі не розглядалося та відповідні рішення не приймалися. Довідка від 06 жовтня 1997 року, видана архітектором району, що містить посилання на отримання ОСОБА_4 дозволу на будівництво житлового будинку на підставі рішення сесії Малиницької сільської ради №3 від 30 листопада 1995 року, підставно не визнана судом належним доказом набуття права власності на земельну ділянку відповідно до статті 58 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення.

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся через засоби поштового зв'язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 23 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 05 лютого 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_4 обґрунтована тим, що ним надавалися докази, що його сім'я потребує покращення житлових умов і йому виділялася земельна ділянка та надавався дозвіл на будівництво, що також підтверджується і тим, що у 2008 році сільською радою прийнято рішення про припинення його права користування земельною ділянкою. Суди не взяли до уваги той факт, що позивач писав заяву від 23 жовтня 2008 року про відмову від земельної ділянки на користь ОСОБА_5, однак така заява не повинна була братися до уваги сільською радою, оскільки відмова мала бути на користь територіальної громади, а не на користь конкретного громадянина.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

У травні 2018 року Малиницька сільська рада подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відзив мотивований тим, що у 2001 році було проведено інвентаризацію земель в межах с. Малиничі і лише тоді з'ясувалося, що земельна ділянка, яка довгий час не оброблялася та рахується за ОСОБА_4 В тому ж році його було внесено до погосподарського обліку як користувача земельною ділянкою. У вересні 2008 року до сільської ради звернувся громадянин ОСОБА_5 щодо надання дозволу на виділення земельної ділянки його знайомого ОСОБА_4, так як він сплачує за позивача кредит. В подальшому до сільської ради передано ОСОБА_4 заяву від 23 жовтня 2008 року про відмову від земельної ділянки на користь ОСОБА_5 і сільською радою прийнято 08 грудня 2008 року рішення про припинення права користування земельною ділянкою згідно поданої заяви без посилання на чиюсь користь, про що наголошує позивач. І тільки у 2010 році було розглянуто та затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 Окрім цього, позивачем до касаційної скарги долучено нові документи, які не досліджувалися судами попередніх інстанцій.

У травні 2018 року ОСОБА_5 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відзив мотивований тим, що справа розглянута в межах заявленого позову і на підставі поданих доказів. Будь-яких документів, які б підтверджували наявність у позивача права власності або права користування земельною ділянкою не було. Державний акт на земельну ділянку позивачем не отримувався. Під час розгляду справи позивач наголошував про те, що він повністю розрахувався за фундамент, який знаходився на земельній ділянці, сплативши кошти до сільської ради. Разом з тим, у касаційній скарзі зазначає, що гроші ним було сплачено до КСП «Обрій», яке оцінило фундамент та продало його позивачу. Спір розглядався тривалий час і тому те, що позивач лише зараз віднайшов нові докази у справі є досить непереконливим. Окрім цього, з 2008 року позивач знав та усвідомлював, що втратив право на спірну земельну ділянку, тому ним пропущено позовну давність.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням сесії Малиницької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області №15 від 23 вересня 2008 року ОСОБА_5 був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,25 га з метою передачі у приватну власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового буднику та інших споруд у АДРЕСА_1

Рішенням сесії Малиницької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області № 14 від 18 травня 2010 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки та передано її у власність ОСОБА_5

На підставі рішення сесії сільської ради № 14 від 18 травня 2010 року ОСОБА_5 був виданий державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована у АДРЕСА_1.

Суди встановили, що згідно копій рішень Малиницької сільської ради № 2 від 30 листопада 1995 року та № 3 від 30 листопада 1995 року, а також протоколу 6 сесії ХХІІ скликання Малиницької сільської ради народних депутатів від 30 листопада 1995 року питання стосовно виділення земельної ділянки та надання дозволу на будівництво житлового будинку ОСОБА_8 взагалі не розглядалося та відповідні рішення не приймалися.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що наданням ОСОБА_5 земельної ділянки у власність не порушено прав ОСОБА_4, а позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка була передана йому безоплатно у приватну власність, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель