Справа № 324/1947/17
Провадження № 2/324/196/2018
15 листопада 2018 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Каретник Ю.М.,
при секретарі Савченко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Пологи цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1, треті особи - Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування та Пологівська міська рада Запорізької області, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку,
В С Т А Н О В И В :
Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України», Банк) звернулося до суду із вказаним позовом. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 лютого 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та фізичною особою ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №530, згідно з умовами якого Банк надав ОСОБА_6 кредит у сумі 40 000,00 грн. Окрім того, 18 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_6 з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрований за №374, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Ломоносова, 14. Відповідно до умов вказаного іпотечного договору у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязання ОСОБА_6, Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, Банк був вимушений прийняти рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок та нежитлову будівлю - магазин - бар, шляхом проведення прилюдних торгів. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.02.2010 року по справі №2-7/2010 було звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_6 із предмету іпотеки. Однак, до цього часу реалізувати предмет іпотеки не виявилося можливим, оскільки у житловому будинку після укладення іпотечного договору була зареєстрована відповідач та її малолітні діти. Позивач із посиланням на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» вважає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Тому позивач просить суд виселити ОСОБА_1, 25.03.1996 р. н., ОСОБА_2, 30.03.2012 р. н., ОСОБА_3, 17.09.2013 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового будинку №14 по вулиці Ломоносова в м. Пологи зі зняттям їх із реєстраційного обліку у Пологівській міській раді.
У дане судове засідання представник позивача не зявився, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Усі відповідачі, місце реєстрації яких за адресою, зазначеною позивачем у позові, підтверджене довідками органу місцевого самоврядування, до суду не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України були належним чином повідомлені, відзиву щодо позову до суду не подали, тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та, керуючись главою 11 розділу 3 ЦПК України, проводить заочний розгляд справи і ухвалює заочне рішення.
Представник третьої особи - Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області як органу опіки та піклування у судове засідання також не зявилася, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заявлених позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмових поясненнях, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. При цьому, у наданих до суду письмових поясненнях із посиланнями на норми чинного законодавства вона наполягала на неприпустимості зменшення або обмеження прав та інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, а також на необґрунтованості вимог позивача про виселення відповідачів зі зняттям їх із реєстраційного обліку у житловому будинку, який є предметом іпотеки.
Представник третьої особи - Пологівської міської ради Запорізької області також не зявився у судове засідання, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заявлених позовних вимог заперечував у звязку з їх явною необґрунтованістю, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Зясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 18 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та фізичною особою ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №530, згідно з пунктами 1.1 і 1.2 якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 40 000,00 грн. на 120 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 18 лютого 2018 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями вказаного кредитного договору та додатків до нього.
Окрім того, 18 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_6 з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрований за №374, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - житловий будинок, що складається з: А - житловий будинок, шлакобетон, обкладений цеглою, загальною площею 43,0 кв. м, житловою площею 31,3 кв. м, а - тамбур, шлакобетон, обкладений цеглою, В - сарай, дерево, Д - вбиральня, дерево, Е - літній душ, дерево, 1 - паркан; І - брукування, а - козирок, а - ганок, 2 - ворота, розташований за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Ломоносова, 14, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією вказаного іпотечного договору.
Як встановлено судом із копії листа приватного нотаріуса Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 від 08.02.2018 року та копії довідки, виданої Головою квартального комітету м. Пологи 13.02.2008 року та засвідченої Виконавчим комітетом Пологівської міської ради 14.02.2008 року, станом на день укладення вказаного вище іпотечного договору у житловому будинку за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Ломоносова, 14, малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані і не проживають.
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.02.2010 року по справі №2-7/2010, копія якого долучена до матеріалів справи, у звязку з невиконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору від 18.02.2008 року № 530 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Ломоносова, 14, шляхом його реалізації на прилюдних торгах та виселено ОСОБА_6 з предмету іпотеки.

Відповідно до довідок Пологівської міської ради від 26.12.2017 року №3421/02.1-26, від 25.04.2018 року № 2264, від 15.11.2018 року № 9962 за адресою: м. Пологи, вул. Ломоносова, буд. 14, зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1, 25.03.1996 р. н., ОСОБА_2, 30.03.2012 р. н., ОСОБА_3, 17.09.2013 р. н., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

У ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із п. 1ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із п.4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу, відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У той же час, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Як зазначалося вище, 18 лютого 2008 року ОСОБА_6 передала в іпотеку банку житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Ломоносова, 14, який належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 та зареєстрованого за № 4567. Тобто, зазначений житловий будинок був придбаний задовго до передачі його в іпотеку і не за рахунок кредитних коштів, наданих Банком ОСОБА_6 відповідно до умов кредитного договору від 18 лютого 2008 року № 530.

При цьому, до суду не було надано жодних доказів протиправного вселення відповідачів у житловий будинок, переданий його власницею в іпотеку Банку, як і не було надано відомостей про інше жиле приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане відповідачам одночасно з виселенням.

Тому суд дійшов висновку, що право користування вищезазначеним житловим будинком Відповідачами підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому, виселення відповідачів із спірного будинку є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла.

Також суд вважає, що позовна вимога про зняття відповідачів із реєстрації у житловому будинку за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Ломоносова, 14, з урахуванням конкретних обставин даної справи, є формою втручання у виключні повноваження суб'єкта владних повноважень органу реєстрації, визначеного у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і суд не може перебирати на себе функцію органу місцевого самоврядування.

При цьому, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення позову немає, а доводи позивача, якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги, наведених вище висновків суду не спростовують.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судовий збір у даній справі з відповідачів на користь позивача стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 81, 247, 259, 263-265, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити повністю у позові публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1, треті особи - Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування та Пологівська міська рада Запорізької області, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Пологівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Каретник Ю. М.