Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 287/568/15-ц

провадження № 61-24232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: прокуратура Житомирської області, Коростенська місцева прокуратура Житомирської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Худякова А. М., Косигіної Л. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Житомирської області, Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що він з 11 квітня 1989 року працював у прокуратурі Олевського району на посаду водія 3 класу. 12 жовтня 2015 року його було переведено на неповний робочий час та оплати відповідно до штатного розпису 0,5 посадового окладу прокурора району. Наказом прокурора Олевського району Житомирської області від 14 рудня 2015 року № 43 його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Посилався на те, що звільнення було проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки йому не запропонували іншу роботу. Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: поновити його на роботі, на посаді водія прокуратури Олевського району Житомирської області; зобов'язати Коростенську місцеву прокуратуру видати наказ про прийняття його на посаду водія по переведенню з прокуратури Олевського району Житомирської області; стягнути з прокуратури Житомирської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2016 року до дня поновлення на роботі; стягнути з прокуратури Житомирської області на його користь різницю заробітної плати за 2 місяці, що передували зміні істотних умов праці за період з 12 жовтня 2015 року по 29 листопад 2015 року.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 21 листопада 2016 року у складі судді Ковальчука М. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія у Коростенську місцеву прокуратуру Житомирської області.

Стягнуто з прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 15 грудня 2015 року по 21 листопада 2016 року у сумі 48 540,48 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць (21 робочий день) у сумі 4 319,29 грн допущено до негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці уповноваженим органом не було запропоновано ОСОБА_1 вакантна посада у штатному розписі Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області, чим були порушені його права та гарантії на працю.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу прокуратури Житомирської області задоволено.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 21 листопада 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року № 42ш, на виконання вимог статей 9, 10 та 14 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» було скорочено посади водіїв прокуратури, з 14 грудня 2015 року була ліквідована та припинила свою діяльність прокуратура Олевського району Житомирської області, а з 15 грудня 2015 року почала виконувати свої повноваження новоутворена Коростенська місцева прокуратура, до якої позивач не подавав заяви про працевлаштування. Крім того, Коростенська місцева прокуратура не є правонаступником прокуратури Олевського району Житомирської області.

У лютому 2017 року ОСОБА_1подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильнезастосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд незаконно скасував рішення суду першої інстанції, не врахувавши, що посада водія не була скорочена та у Коростенській місцевій прокуратурі Житомирської області на посаду водія було прийнято іншого працівника. Вказує, що при звільненні йому не було запропоновано вказану посаду в новоствореній прокуратурі.

Посилається на те, що фактичного скорочення штату працівників не відбулося, що не було враховано апеляційним судом.

Також суд не взяв до уваги правило статті 42-1 КЗпП України, відповідно до якого працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

У квітні 2017 року керівник Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому вказує, що доводи позивача є безпідставними та не спростовують рішення апеляційного суду, яке було ухвалено при повному вивченні всіх обставин справи та з правильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на те, що при звільненні позивача було дотримано норми трудового законодавства України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої й другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1989 року працював на посаді водія 3 класу у прокуратурі Олевського району Житомирської області.

29 вересня 2015 року прокурором Олевського району Житомирської області вручено ОСОБА_1 попередження про звільнення, яким його повідомлено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом прокурора Олевського району Житомирської області від 14 рудня 2015 року № 43 позивач був звільнений з вказаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Апеляційним судом також встановлено, що наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року № 42ш, на виконання вимог статей 9, 10 та 14 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», скорочено у структурі та штатному розписі органів прокуратури Житомирської області 101,5 одиниць та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі посади водіїв прокуратури Олевського та Лугинського районів із встановленням оплати праці 0,5 посадового окладу, а також Коростенської та Овручської міжрайонних прокуратур.

На виконання вказаного наказу Генерального прокурора України, наказом прокурора Житомирської області від 04 серпня 2015 року № 113 проведено скорочення у штатному розписі прокуратури Житомирської області 101,5 одиниць та зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі посаду водіїв прокуратури Олевського та Лугинського районів із встановленням оплати праці 0,5 посадового окладу, а також Коростенської та Овручської міжрайонних прокуратур.

Наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року № 78ш, на виконання вимог статей 7, 12 та пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ «Про прокуратуру», відповідно до статей 9, 14 та підпункту 6 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» вказаного закону та Переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у додатку до цього Закону, внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Житомирської області щодо ліквідації підпорядкованих їй прокуратур та затвердженням штатних розписів новоутворених місцевих прокуратур у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 цієї статті, допускається якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався звільню вальний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення.

Встановивши, що прокуратура Олевського району Житомирської області, у якій позивач працював водієм, 14 грудня 2015 року була ліквідована та припинила свою діяльність, а з 15 грудня 2015 року почала виконувати свої повноваження новоутворена Коростенська місцева прокуратура Житомирської області, до якої позивач не подавав заяви про працевлаштування, та яка не є правонаступником прокуратури Олевського району Житомирської області, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Суд вірно вказав, що законодавством визначено, що власник має право на свій розсуд вносити зміни до штатного розпису, визначати штат і чисельність працівників. При розгляді справ про поновлення на роботі суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Доводи касаційної скарги про те, що скорочення штату не відбулося спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, а саме тим, що на виконання наказу Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року № 42ш, наказом прокурора Житомирської області від 04 серпня 2015 року № 113 проведено скорочення у штатному розписі прокуратури Житомирської області 101,5 одиниць та зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі посаду водіїв, у тому числі,прокуратури Олевського району. А Наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року № 78ш внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Житомирської області щодо ліквідації підпорядкованих їй прокуратур та затвердженням штатних розписів новоутворених місцевих прокуратур у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур.

Посилання касаційної скарги щодо переважного права на укладення трудового договору, передбаченого статтею 42-1 КЗпП України, є безпідставним, оскільки прокуратура Олевського району Житомирської області була ліквідована та припинила свою діяльність, а Коростенська місцева прокуратура Житомирської області є новоутвореним державним органом та не має трудових зобов'язань перед позивачем.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотримання вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, й правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки при його звільненні не було порушено норм трудового законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк