Постанова

Іменем України

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 757/19969/16-ц

провадження № 61-20099св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Київський зоологічний парк загальнодержавного значення,

треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» в Київському зоологічному парку загальнодержавного значення, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня

2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В.,

Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суд уз позовом до Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» в Київському зоологічному парку загальнодержавного значення, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості»,

ОСОБА_5, про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу від 05 березня

2013 року № 73-к ОСОБА_4 прийнято на роботу до Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, а наказом від 27 березня 2015 року № 53-к переміщено на посаду головного юрисконсульта установи.

В серпні 2015 року мати ОСОБА_4 тяжко захворіла, що змусило його взяти відпустку та поїхати доглядати за нею, оскільки вона проживала в іншому місті, і в подальшому написати до дирекції зоопарку 12 заяв про продовження терміну основної щорічної відпустки та про надання відпустки без збереження заробітної плати. Ним було надіслано до дирекції зоопарку довідку лікаря про стан здоров?я матері.

В грудні матері було зроблено надскладну кардіологічну операцію, після якої вона місяць знаходилась у лікарні і вона продовжувала потребувати сторонньої допомоги.

Про вказані обставини було достеменно відомо керівництву відповідача.

Коли стан здоров'я матері стабілізувався і вона змогла вставати та самостійно виконувати елементарні хатні справи, ОСОБА_4 повернувся до міста Києва та 19 квітня 2016 року вийшов на роботу, але не був допущений до робочого місця і його повідомили про звільнення за наказом від 28 грудня 2015 року

№ 751-к за прогули.

Посилаючись на незаконність його звільнення, оскільки Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості»,до профспілкового комітету якої він був обраний, не дала згоди на його звільнення, як це передбачено частиною першої статті 43, статтею 252 КЗпП України, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді головного юрисконсульта, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та невиплачену заробітну плату при звільненні.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» в Київському зоологічному парку загальнодержавного значення, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», ОСОБА_5, про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції вважав відмову профспілки «Захист справедливості» від 24 грудня 2015 року в наданні згоди на розірвання з позивачем трудового договору на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України необґрунтованою , встановивши при цьому відсутність поважних причин щодо відсутності ОСОБА_4 на роботі тривалий час, врахувавши, що наказ відповідачем про надання ОСОБА_4 відпустки на його заяву від 05 листопада 2015 року без збереження заробітної плати з 09 листопада 2015 року по 27 листопада 2015 року у зв?язку з сімейними обставинами відповідно до статті 84 КЗпП України не видавався.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що відмова профспілкового органу в наданні згоди на розірвання трудового договору не є достатньо, добре аргументованою та не містить посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

16 червня 2017 року ОСОБА_4 через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій в спробі виправдати незаконні дії відповідача, а саме порушення норм статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», статті 252 КЗпП України вийшли за межі своїх повноважень.

11 серпня 2017 року Київський зоологічний парк загальнодержавного значення через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подав заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом від 05 березня

2013 року № 73-к ОСОБА_4 був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, а наказом від 27 березня 2015 року № 53-к переведений на посаду головного юрисконсульта адміністративного персоналу.

Відповідно до наказів Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, з 13 серпня 2015 року та по 06 листопада 2015 року ОСОБА_4 надавались частинами щорічна та додаткова відпустка, а також відпустки без збереження заробітної плати - за сімейними обставинами 15 календарних днів (10 квітня 2015 року - один календарний день, 02 липня 2015 року - два календарних дні, 13 серпня 2015 року - два календарних дні, 07 вересня

2015 року - один календарний день, 08 вересня 2015 року - чотири календарних дні, 21 вересня - п'ять календарних днів), та дві відпустки у зв'язку з необхідністю догляду за хворим рідним по крові (мати) (з 12 жовтня 2015 року - 19 календарних днів та з 02 листопада 2015 року - п?ять календарних днів, підстава медична довідка від 07 жовтня 2015 року).

Починаючи з 09 листопада 2015 року і по 25 грудня 2015 року співробітниками відповідача складено акти про відсутність працівника на роботі, якими зафіксовано відсутність ОСОБА_4 на робочому місці у вказані дні.

14 листопада 2015 року та 18 листопада 2015 року ОСОБА_4 за його адресою проживання були направлені листи від 12 листопада 2015 року

№ 07/588 та від 17 листопада 2015 року № 07/592 щодо повідомлення причин відсутності на роботі з 09 листопада 2015 року по 12 листопада 2015 року, а також 16 листопада 2015 року та 17 листопада 2015 року, які були повернуті 14 грудня 2015 року та 19 грудня 2015 року без вручення адресату з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».

12 листопада 2015 року сканований лист від 12 листопада 2015 року № 07/588 щодо повідомлення причин відсутності на роботі відповідачем був направлений ОСОБА_4 на електронну пошту (адресу): , через яку Київським зоологічним парком проводилося листування з позивачем.

23 листопада 2015 року за № № 07/599, 07/598 Київський зоологічний парк загальнодержавного значення звернувся до Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, членом якої є позивач, з обґрунтованим поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за безпідставну відсутність на робочому місці 17 листопада 2015 року.

Вказане подання обґрунтоване тим, що ОСОБА_4 09 листопада 2015 року не з?явився на своєму робочому місці, про що складено відповідний акт, на зв?язок з дирекцією не вийшов, пояснення по своїй відсутності не надав, на роботі не з?явився 10, 11, 12, 13, 16, 17, 18, 19 листопада 2015 року, про що складено відповідні акти, а також службові записки посадових осіб відповідача, з метою встановлення причин відсутності ОСОБА_4 йому було направлено повідомлення з проханням дати пояснення щодо своєї відсутності.

25 грудня 2015 року листом за № 25122015 , Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», до якої як організаційна ланка входить Первинна профспілкова організація на підставі протоколу від 12 серпня 2014 року № 47, повідомила Київський зоологічний парк загальнодержавного значення про те, що на своєму засіданні розглянула подання з надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4 - членом виборного органу первинної профспілкової організації ВПС «Захист справедливості». Після ознайомлення з наданими документами було встановлено, що серед них нема документу з поясненнями ОСОБА_4 про причини його відсутності на роботі. Даний факт не дозволяє встановити з поважних причин чи ні відсутній на робочому місці ОСОБА_4 Центральна рада прийняла рішення не надавати згоди на розірвання трудового договору за пунктом 4 статті 40 КЗпП України з головним юрисконсультом Київського зоологічного парку ОСОБА_4

Листом від 02 грудня 2015 року Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» повідомила відповідача про те, що профком має розглянути звернення від 23 листопада 2015 року на засіданні виключно в присутності головного юрисконсульта ОСОБА_4, якому направлено цінний лист з повідомленням про вручення на його домашню адресу з запрошенням з?явитись на засідання, так як розгляд звернення можливий лише у присутності позивача, або після отримання зворотнього повідомлення від Урпошти. При цьому повідомлено відповідача про те, що ним не дотримано передбачену законом процедуру звільнення, оскільки перед прийняттям свого рішення, роботодавець має зажадати від працівника письмових пояснень або надати докази, що йому таке право надавалось особисто, але він ним не скористався.

Наказом від 28 грудня 2015 року № 251-к ОСОБА_4, у зв?язку з порушенням трудової дисципліни, а саме відсутності на робочому місці без поважних причин, був звільнений з посади головного юрисконсульта адміністративного персоналу 28 грудня 2015 року за прогули, згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Підставою для звільнення зазначено перелік службових записок та актів про відсутність на роботі з 09 листопада 2015 року по 25 грудня 2015 року.

Відповідно до акта, складеного працівниками відповідача, ОСОБА_4, після звільнення 28 грудня 2015 року, з'явився на території Київського зоопарку

19 квітня 2016 року та був ознайомлений з наказом про звільнення, трудову книжку забирати відмовився.

Перевіряючи відповідність судових рішень першої та апеляційної інстанцій, ухвалених в даній справі нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з підстав зазначених ними та вважає, що при звільненні позивача відповідачем дотримано норми трудового законодавства, внаслідок чого рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, висновків яких доводи касаційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

В свою чергу, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту (стаття 141 КЗпП України).

Згідно із статтею 1Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 4 вказаного Закону визначено види відпусток, якими зокрема є щорічні відпустки (основна , додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткова відпустка за особливий характер праці, інші додаткові відпустки, передбачені законодавством ), а також відпустки без збереження заробітної плати.

Так, відповідно до статті 25 Закону України «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати, надається працівникові в обов'язковому порядку зокрема працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів.

Відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена статтею 26 зазначеного Закону. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 використано всі дні щорічної відпустки (основна та додаткові), а також п?ять днів щорічної основної відпустки, в рахунок ще невідпрацьованої частини робочого року за період роботи.

Незважаючи на ту обставину, що ОСОБА_4 надано роботодавцю лише один медичний висновок від 07 жовтня 2015 року, в якому тривалість постійного стороннього догляду за його матір?ю не визначена, відповідачем на вимогу позивача надано останньому 24 дні відпустки без збереження заробітної плати для догляду за хворим рідним по крові у період з 12 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2015 року та з 02 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року.

Використано ОСОБА_4 і 15 допустимих днів відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін у зв?язку з сімейними обставинами.

Отже, відповідачем додержано законодавство про працю і правила охорони праці та останній уважно поставився до потреб і запитів ОСОБА_4

На роботу ОСОБА_4 повинен був з?явитись 09 листопада 2015 року.

09 листопада 2015 року відповідачем зареєстровано заяву ОСОБА_4 датовану 05 листопада 2015 року з клопотанням про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 09 листопада 2015 року по 27 листопада 2015 року у зв'язку з сімейними обставинами.

ОСОБА_4 мав право на 6 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати в обов'язковому порядку, як працівникові для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу на підставі статті 25 Закону України «Про відпустки», враховуючи ту обставину, що 24 календарних дні за вказаної обставини ним вже було використано.

Заява позивача від 05 листопада 2015 року даного клопотання не містила, строк відпустки, яку просив надати ОСОБА_4, перевищував 6 календарних днів і до вказаної заяви не було додано висновок медичного закладу щодо потреби постійного стороннього догляду з визначенням його тривалості, що є обов'язковою умовою для надання відпустки на підставі статті 25 Закону України «Про відпустки».

Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави до задоволення заяви ОСОБА_4 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 09 листопада 2015 року по 27 листопада 2015 року у зв'язку з сімейними обставинами.

Проте, ОСОБА_4 09 листопада 2015 року на роботі не з'явився, а вперше з'явився лише 19 квітня 2016 року.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 цікавився питанням видачі наказу відповідачем за його заявою від 05 листопада 2015 року, останнім не надано, як і не надано доказів того, що він повідомляв роботодавця про причини його відсутності на роботі після 27 листопада 2015 року і по день звільнення

28 грудня 2015 року, так і після вказаної дати до 19 квітня 2016 року.

Будь-яких доказів, які б вказували на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості надання відповідачу відомостей про своє місцезнаходження та причини відсутності на роботі, позивачем не надано, як не вказано і на те, що такі його дії виникли об'єктивно, незалежно від його волі.

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у роботодавця були всі правові підстави вважати відсутність ОСОБА_4 на роботі у період з 09 листопада 2015 року і по 25 грудня 2015 року прогулом без поважних причин, а його подання до профспілок щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4 обґрунтованим та підставним.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що відмова Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України є необґрунтованою, оскільки не містить посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Таким чином, суди з урахуванням встановлених обставин та дотриманням норм процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що при звільненні ОСОБА_4 було враховано вимоги статті 252 КЗпП України щодо дотримання гарантій для працівників підприємства, установ, організацій, обраних до профспілкових органів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська