У Х В А Л А

4 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 405/4776/15-ц

Провадження № 14-405 цс 18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Кропивницькому Кіровоградської області (далі також - відповідач) про стягнення шкоди

за касаційними скаргами позивача та відповідача на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 травня 2017 року, і

в с т а н о в и л а:

30 червня 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просив стягнути з відповідача шкоду, завдану його неправомірною бездіяльністю щодо перерахунку щомісячних страхових виплат у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати за період з 1 вересня 2004 року до 31 травня 2015 року, що з урахуванням інфляційних втрат становить суму 512 357,15 грн.

Мотивував тим, що 5 квітня 2004 року Ленінський районний суд м. Кіровограда ухвалив рішення за його позовом до відповідача, яким суд зобов'язав останнього призначити позивачу щомісячну грошову допомогу станом на 16 лютого 2004 року в розмірі 1 945,76 грн і у мотивувальній частині рішення зазначив, що «цей розмір підлягає перерахуванню у випадках подальших підвищень розміру мінімальної заробітної плати у визначеному законодавством порядку». Вказував, що відповідач всупереч встановленому судом обов'язку відмовляється проводити перерахунок щомісячних страхових виплат у випадках підвищень розміру мінімальної заробітної плати. Зазначав, що 14 червня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову у справі № 2а-6740/2010/1111, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 4 грудня 2014 року, та зобов'язав відповідача здійснити позивачу перерахунок щомісячних страхових виплат у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, починаючи з 1 вересня 2004 року. Вказував, що відповідач досі не виконав постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року, чим завдав позивачу майнову шкоду.

Справа переглядалася судами неодноразово.

13 січня 2016 року Ленінський районний суд м. Кіровограда ухвалив рішення, яким позовні вимоги задовольнив повністю.

6 квітня 2016 року Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалив рішення: скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив.

27 липня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою скасував рішення судів попередніх інстанцій та справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

1 лютого 2017 року Ленінський районний суду м. Кіровограда ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Мотивував тим, що позивач не довів наявності вини відповідача у спричиненні позивачу майнової шкоди.

22 травня 2017 року Апеляційний суд Кіровоградської області скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове, яким частково задовольнив позовні вимоги і стягнув з відповідача на користь позивача 133 542,51 грн на відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Мотивував тим, що невиконанням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року позивачу заподіяна шкода у вигляді недоотриманих коштів за період з 1 вересня 2004 року до 31 травня 2015 року, що з урахуванням індексу інфляції становить 512 357,15 грн, враховуючи, що можливість виконання цього судового рішення вже втрачена. Крім того, Апеляційний суд Кіровоградської області вважав, що стягненню підлягає лише сума за період з 1 вересня 2004 року до 30 квітня 2010 року, оскільки зі змісту постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року суд зобов'язав відповідача провести перерахунок щомісячних страхових виплат з 1 вересня 2004 року по 30 квітня 2010 року. Апеляційний суд зазначив, що питання правомірності дій відповідача стосовно неперерахування щомісячних страхових виплат після 30 квітня 2010 року не може бути вирішене в порядку цивільного судочинства, оскільки має вирішуватися за правилами судочинства адміністративного.

6 червня 2017 року позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою. Просить змінити рішення суду апеляційної інстанції та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Скаржиться на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивує тим, що висновки апеляційного суду щодо часткового задоволення позову є необґрунтованими і не відповідають ні заявленим в позові вимогам, ні чинному законодавству. Вважає, що, звертаючись з позовом, він просив стягнути відшкодування шкоди, завданої не відсутністю виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року, а на підставі статті 1166 Цивільного кодексу України шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю відповідача щодо перерахунку щомісячних страхових виплат у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати. Вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив період, за який необхідно стягнути виплати, а саме замість дати (1 січня 2015 року), з якої набрали чинності зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), якими скасоване право позивача на перерахунок щомісячних страхових виплат, керувався датою ухвалення рішення в адміністративній справі № 2а-6740/2010/1111.

6 червня 2017 року відповідач також звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою. Просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Скаржиться на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про заподіяння відповідачем позивачу шкоди у зв'язку з невиконанням судового рішення, не з'ясовував правомірності дій відповідача щодо неперерахування позивачу відповідних виплат. Відповідач вказував, що неодноразово на судових засіданнях надавав пояснення щодо неможливості виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року у зв'язку з відсутністю правового та технічного підґрунтя для здійснення такого перерахунку, однак суд апеляційної інстанції до уваги ці доводи не взяв. Також зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-8 викладено в новій редакції Закон № 105-XIV. Зазначена редакція Закону № 1105-XIV не містить норми щодо перерахунку розміру страхових виплат у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, а тому на момент звернення позивача до суду (30 червня 2015 року) не було приписів щодо перерахунку. Підстави ж, на думку відповідача, для перерахування розміру страхових виплат, зазначені у статті 29 Закону № 1105-XIV, на яку посилається позивач, є загальними, без їх розшифрування в розрізі кожного виду страхових виплат. Крім того, відповідач звертає увагу, що у Законі № 1105-XIV на теперішній час відсутня як норма, що зобов'язує проводити цей перерахунок, так і порядок його здійснення.

19 червня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрив касаційне провадження за обома скаргами.

27 липня 2017 року позивач подав заперечення на касаційну скаргу відповідача. Просить відмовити в її задоволенні та задовольнити касаційну скаргу позивача. Мотивує тим, що встановлена рішеннями адміністративних судів неправомірна бездіяльність відповідача позбавила позивача права отримувати вищий розмір страхових виплат. Вказує, що у період, за який необхідно стягнути шкоду, норми Закону № 105-XIV, які передбачали здійснення перерахунку щомісячних страхових виплат, були чинними.

8 листопада 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою призначив справу до судового розгляду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України викладений у новій редакції.

3 липня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до судового розгляду.

21 серпня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Вказану ухвалу суд мотивував тим, що обставини цієї справи дають підстави для передачі її на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що постановою відповідача від 19 липня 2004 року № 116-н/6 позивачу призначена щомісячна грошова допомога у розмірі 1 945,76 грн, а 30 листопада 2010 року Ленінський районний суд м. Кіровограда прийняв постанову, якою визнав неправомірною бездіяльність відповідача щодо перерахунку позивачу щомісячних страхових виплат у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати; зобов'язав відповідача провести позивачу перерахунок щомісячних страхових виплат у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, встановивши відповідний розмір щомісячних страхових виплат: з 1 вересня 2004 року - 2 249,49 грн, з 1 січня 2005 року - 2 486,78 грн, з 1 квітня 2005 року - 2 752,54 грн, з 1 липня 2005 року - 2 942,37 грн, з 1 вересня 2005 року - 3 368,51 грн, з 1 січня 2006 року - 3 551,14 грн, з 1 липня 2006 року - 3 804,79 грн, з 1 грудня 2006 року - 4 058,44 грн, з 1 квітня 2007 року - 4 261,36 грн, з 1 липня 2007 року - 4 464,29 грн, з 1 жовтня 2007 року - 4 667,21 грн, з 1 січня 2008 року - 5 225,24 грн, з 1 квітня 2008 року - 5 326,7 грн, з 1 жовтня 2008 року - 5 529,63 грн, з 1 грудня 2008 року - 6 138,39 грн, з 1 січня 2009 року - 6 341,32 грн, з 1 липня 2009 року - 6 392,05 грн, з 1 жовтня 2009 року - 6 594,97 грн, з 1 листопада 2009 року - 7 136,43 грн, з 1 січня 2010 року - 8 545,67 грн, з 1 квітня 2010 року - 8 693,18 грн; стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість через затримку перерахунку щомісячних страхових виплат з урахуванням інфляційних втрат у сумі 93 167,83 грн.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що 14 червня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 4 грудня 2014 року, скасував постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2010 року в частині зобов'язання та стягнення коштів і ухвалив нову постанову, якою зобов'язав відповідача провести перерахунок щомісячних страхових виплат позивачеві у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2004 року. 10 жовтня 2011 року державний виконавець Ленінського відділу Державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження та надав відповідачу строк для самостійного виконання рішення суду до 17 жовтня 2011 року.Постановою державного виконавця від 31 травня 2012 року виконавче провадження закінчене у зв'язку з неможливістю виконання судового рішення без участі боржника. 29 вересня 2015 року Ленінський районний суд м. Кіровограда ухвалив постанову, якою залишив без задоволення адміністративний позов ОСОБА_3 про скасування цієї постанови державного виконавця.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що:

- предметом позову є стягнення майнової шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю відповідача, а саме невиконанням ним постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2011 року щодо проведення йому перерахунку щомісячних страхових виплат з 1 вересня 2004 року, яка за період з 1 вересня 2004 року до 31 травня 2015 року з урахуванням інфляційних втрат становить 512 357,15 грн недоотриманих виплат;

- спірні правовідносини між сторонами виникли у зв'язку з невиконанням судового рішення, яким відповідача зобов'язано здійснити позивачу перерахунок щомісячних страхових виплат з 1 вересня 2004 року, а сам позивач під заподіяною йому шкодою вказує той розмір страхових виплат, який мав би отримати, якби відбулося належне виконання постанови адміністративного суду від 14 червня 2011 року;

- несплачені позивачу суми перерахованих щомісячних страхових виплат, які він просить стягнути на його користь як заподіяну шкоду, можуть вважатися майновою шкодою, або збитками у розумінні статей 22, 1166 Цивільного кодексу України незважаючи на те, що зазначені суми підлягали виплаті у порядку виконання постанови адміністративного суду, оскільки можливість виконання вищезгаданого судового рішення втрачена (всупереч рішенню суду, яке набрало законної сили, відповідач зазначений перерахунок не здійснив), а постановою державного виконавця від 31 травня 2012 року виконавче провадження закінчене у зв'язку з неможливістю виконання рішення без участі боржника.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа містить виключну правову проблему, і передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, оскільки невиконання судових рішень щодо забезпечення права на соціальні виплати та можливість виконання яких втрачена, є непоодинокими випадками.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду (процесуальний аспект); 2) норми матеріального права були застосовані судами нижчих інстанцій так, що постає, зокрема, питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі (матеріальний аспект). Згідно з першим аспектом виключна правова проблема може мати місце, зокрема, за відсутності чи неефективності національних процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду. Згідно з другим виключна правова проблема стосується реалізації та захисту фундаментальних прав і свобод, обмеження яких має здійснюватися з урахуванням принципу пропорційності.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 21 серпня 2018 року, вказуючи на неодноразове невиконання судових рішень щодо забезпечення права на соціальні виплати (можливість виконання яких втрачена), не наводить зразків такої практики та не розкриває процесуального та матеріального аспектів якісного критерію виключності правової проблеми у цій справі.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини(далі - Суд) невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. І це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін (§ 40 рішення Суду у справі «Горнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece», заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, § 34 рішення Суду у справі «Бурдов проти Росії» («Burdov v. Russia», заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року).

Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (§ 54 рішення Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine», заява № 40450/04) від 15 жовтня 2009 року).

Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу, уряд позбавляє положення пункту 1 статті 6 Конвенції будь-якого сенсу, а значить порушує його (§ 37-38 рішення Суду у справі «Бурдов проти Росії»). Крім того, відсутність у людини можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (§ 52 рішення Суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

З огляду на вказане проблема невиконання чинних судових рішень є вирішеною у світлі Конвенції в практиці Суду (див., зокрема, § 197 рішення Суду у справі «Бурмич та інші проти України» («Burmych And Others v. Ukraine», заява № 46852/13 та інші) від 12 жовтня 2017 року). А тому немає підстав вважати цю проблему такою, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведене в ухвалі від 21 серпня 2018 року обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, не є підставою для прийняття справи № 405/4776/15-ц до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з частиною шостою статті 404 ЦПК України, якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, частиною шостою статті 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Справу за позовом ОСОБА_3 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Кропивницькому Кіровоградської області про стягнення шкоди за касаційними скаргами ОСОБА_3 та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Кропивницькому Кіровоградської області на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 травня 2017 року повернути до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду.

2. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. І. ДанішевськаЛ. І. Рогач
О. С. ЗолотніковІ. В. Саприкіна
О. Р. КібенкоО. С. Ткачук
В. С. КнязєвВ. Ю. Уркевич
Л. М. ЛобойкоО. Г. Яновська