Справа № 766/883/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2018 року Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Прохоренко В.В.,

секретар Тихоша Л.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: Херсонській об`єднаний міський військовий комісаріат, про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2011 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: Херсонській об`єднаний міський військовий комісаріат, про стягнення середнього заробітку, посилаючись на те, що він працював у ТОВ «Механічний завод» на посаді штрихувальника 3-го розряду металургійного цеху, 23.05.2016 року він був призваний Херсонським об`єднаним міським військовим комісаріатом на строкову військову службу до лав збройних сил України, на якій був до моменту мобілізації.

23.05.2016 року позивач на підставі наказу №76-к від 23.05.2016 року був звільнений з займаної посади на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу. Однак з моменту призову на строкову військову службу за місцем роботи йому не виплачувався середній заробіток і не зберігалося місце праці із-за звільнення у зв`язку із вступом на військову службу.

15.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Механічний завод» з заявою про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі, а також виплату гарантій, передбачених ст.119 КЗпП України.

Листом від 20.12.2017 року відповідач відмовив позивачу в поновленні на роботі та здійсненні належних виплат, у зв`язку з тим, що пільги діяли лише під час мобілізації, а саме з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року.

Дії відповідача порушують права ОСОБА_1 , оскільки звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України не передбачає поновлення працівника на роботі після мобілізації, у той час, як частиною третьою статті.119 КЗпП України визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову служби за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими за контрактом зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.

З огляду на викладене, приписи ст. 119 КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивача просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод» на його користь компенсацію за час проходження військової служби за призовом за період з 24.05.2016 року по 02.11.2017 року в розмірі 43 324,67 грн.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.01.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Механічний завод», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: Херсонській об`єднаний міський військовий комісаріат, про стягнення середнього заробітку. Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2018 року клопотання представника відповідача про розгляд справи в поряду спрощеного провадження з повідомлення та викликом сторін задоволено, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково зазначив, що на даний час він офіційно працевлаштований та не бажає поновлюватися на роботі в ТОВ «Механічний завод».

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив, суд відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно до п.3 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював в ТОВ «Механічний завод» на посаді штрихувальника 3-го розряду металургійного цеху, наказом № 76-к від 23.05.2016 року звільнений з роботи з 23.05.2016 року за п.3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на військову службу).

З військового квитка серії НОМЕР_1 вбачається, що 24.05.2016 року ОСОБА_1 призваний на строкову військову службу і направлений до військової частини пп НОМЕР_2 . 02.11.2017 року на підставі Указу Президента Українивід 24.02.217 року №14/2017 звільнений в запас.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців щодо прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. За статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, орган» місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ й організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців щодо прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з частиною 3 статті 119 КЗпП України у редакції Закону України від 24 грудня 2015 року N 911-VIII за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу; визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року N 113-VII, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, яким оголошено проведення часткової мобілізації. Доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Такого ж висновку дотримується Верховний Суд в справі № 521/ 12726/ 16 ц від 30 травня 2018 року зазначаючи, що особливий період розпочався в Україні 18 березня 2014 року і триває по теперішній час.

Зазначене свідчить про те, що призов позивача на військову службу відбувався під час дії особливого періоду, а відтак на нього поширювалися гарантії та пільги, визначені ст. 119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.

Аналіз частини 3 статті 119 КЗпП та Порядку виплати компенсації від 04 березня 2015 року № 105 дає суду підстави зробити висновок про те, що обов`язок з виплати працівникові середнього заробітку за час проходження ним військової служби покладається на підприємство, установу, організацію або іншого роботодавця, з яким працівник перебуває у трудових відносинах на час призову, з наступною компенсацією таких витрат за рахунок Державного бюджету України.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми закону та наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час перебування на строковій військовій службі і саме ТОВ «Механічний завод» має виплатити його позивачу.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995року середній заробіток, що підлягає виплаті працівникові за місцем праці, визначається із розрахунку заробітної плати за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення.

Згідно до довідки ТОВ «Механічний завод» заробітна плата позивача за два останні місці роботи складає 6616,14 грн. (березень 2016 р.- 3524,82 грн, квітень 2016 р. 3091,32 грн., середньоденна заробітна плата становить 153,86 грн. (робочі дні в березні 22, в квітні 2016р. - 21 = 43дні, (6616,14 : 43 = 153,86 грн.).

Оскільки, заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась з 24.05.2017 року, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 70 314,02 грн, що визначена за період з 24.05.2017 року по 02.11.2017 року( 153,86 ? 457 робочих днів = 70314,02 грн.).

При цьому, суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та/або компенсаційні виплати з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період не нараховується єдиний внесок (п. 165.1 ст. 165 ПК України, ч.7 ст. 7)

Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн.

Вирішуючи вимоги про зобов`язання ТОВ «Механічний завод» подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає, що до юрисдикції цивільних судів у відповідності до ст.19 ЦПК України не належить зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, тому суд відмовляє в задоволені позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного, ст.ст. 116-117 КЗпП України, керуючись ст. ст. ст.ст. 12-13,76-79, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод» на користь ОСОБА_1 компенсацію за час проходження військової служби за призовом за період з 24.05.2016 року по 02.11.2017 року в розмірі 70 314,02 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод» в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 10.12.2018 року.

Суддя: В.В. Прохоренко