Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 643/11982/16-ц

провадження № 61-4270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б.І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б., від 14 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з актом обстеження від 22 вересня 2016 року на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовано домоволодіння, у дворі якого розміщена житлова та нежитлова будівля - цегляна вбиральня, земельна ділянка під якою використовується без державної реєстрації прав, передбачених статтями 125, 126 ЗК України.

Право власності на вказаний житловий будинок належить відповідачам у різних частинах, а земельна ділянка площею 1,2 кв. м у дворі вищевказаного домоволодіння зайнята відповідачами самовільно шляхом розміщення нежитлової будівлі - цегляної вбиральні.

З урахуванням зазначеного, Харківська міська рада просила звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка використовується відповідачами, шляхом демонтажу цегляної вбиральні площею 1,2 кв. м, із приведенням земельної ділянки у придатний для подальшого використання стан.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова у складі судді Харченко А. М. від 06 вересня 2017 року позов Харківської міської ради задоволено.

Ухвалено звільнити самовільно зайняту у дворі домоволодіння по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 1,2 кв. м, яка використовується ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, шляхом демонтажу нежитлової будівлі - цегляної вбиральні площею 1,2 кв. м, з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі самовільно зайняли земельну ділянку, власником якої є Харківська міська рада, побудувавши на ній нежитлове приміщення - цегляну вбиральню. Земельна ділянка у встановленому законом порядку відповідачам у власність не передавалась, отже у силу статті 212 ЗК України відповідачі зобов'язані її звільнити шляхом демонтажу нежитлової будівлі - цегляної вбиральні площею 1,2 кв. м, з приведенням земельної ділянки у придатний для подальшого використання стан.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову Харківської міської ради відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка була надана відповідачам у встановленому законом порядку для будівництва житлового будинку, право на користування якою встановлено судовими рішеннями, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вказаної земельної ділянки самовільно зайнятою.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що споруда площею 1,2 кв. м, розташована по АДРЕСА_1, є самовільно побудованою.

У січні 2018 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради про звільнення відповідачами самовільно зайнятої земельної ділянки. Так, суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідачі самовільно побудували новий об'єкт нерухомого майна - вбиральню, замість демонтованої вбиральні, на земельній ділянці, яка їм не належить.

Зазначаючи, що правовою підставою використання земельної ділянки є рішення судів, якими визначено порядок користування спірною земельною ділянкою між відповідачами, суд апеляційної інстанції не врахував, що вказані судові рішення не встановлюють будь-яких прав відповідачів на земельну ділянку.

У березні 2018 року ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення апеляційного суду як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вказувала на те, щоспірна земельна ділянка перебуває у її користуванні на законних підставах. Придбавши 13/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, вона набула право власності та користування земельною ділянкою, на якій розташована вбиральня, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2011 року, яким визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 05 квітня 1955 року за будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 1 685 кв. м. Вказана земельна ділянка була виділена в натурі із встановленням її меж, на зазначеній земельній ділянці був побудований житловий будинок з надвірними спорудами.

Рішенням народного суду Московського районного м. Харкова від 18 березня 1968 року був визначений порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою між ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та виділено у користування ОСОБА_8 та ОСОБА_5 по 842,5 кв. м.

Також установлено, що на час розгляду справи право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями належить ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4

Так, 13/100 частини належить ОСОБА_6 на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 11 вересня 1982 року; 1/4 частини належить ОСОБА_4 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 березня 1996 року та 50/200 частини - на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 листопада 1998 року; 37/200 частини належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 вересня 1967 року та 37/400 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2006 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2011 року, з урахуванням змін згідно з рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2011 року, визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Зокрема, виділено ОСОБА_6 земельну ділянку площею 211,0 кв. м. та 1/2 частини площі загального користування - 10 кв. м.

У справі, що переглядається, встановлено, що згідно з актом огляду земельної ділянки від 22 вересня 2016 року, проведеним головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташоване домоволодіння, у дворі якого розташована нежитлова будівля - цегляна вбиральня, земельна ділянка під якою використовується без державної реєстрації прав, передбачених статтями 125, 126 ЗК України.

Відповідно до статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Встановивши, що спірна земельна ділянка площею 1,2 кв. м входить до земельної ділянки площею 1 685 кв. м, яка закріплена за будинком № АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що вказана земельна ділянка була у встановленому законом порядку виділена рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 05 квітня 1955 року саме для будівництва житлового будинку з надвірними спорудами.

Даних про те, що теперішні власники будинку користуються земельною ділянкою не площею 1 685 кв. м, а більшою на 1,2 кв. м, матеріали справи не містять. Рішеннями судів, що набрали законної сили, встановлено порядок користування між співвласниками саме таким розміром земельної ділянки.

Отже, суд апеляційної ділянки правильно виходив із законності користування відповідачами земельною ділянкою площею 1,2 кв. м, а факт відсутності державної реєстрації цього права висновків суду не спростовує, оскільки відповідно до частин третьої, четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Установивши, що спірна земельна ділянка була надана у 1955 році особам, правонаступниками яких є відповідачі, у встановленому законом порядку для будівництва житлового будинку, порядок користування якою встановлений судовими рішеннями, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання вказаної земельної ділянки самовільно зайнятою.

Отже, обґрунтованим є висновок суду про те, що підстави для звільнення вказаної земельної ділянки і повернення її Харківській міській раді на підставі статті 212 ЗК України відсутні.

Також правильними є висновки суду про те, що позивачем не доведено, що збудована на спірний земельній ділянці цегляна вбиральня підлягає знесенню як самочинна.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що одним із способів захисту порушеного права відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю і відшкодування завданих збитків.

Отже, особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 11 вересня 1982 року, згідно з яким ОСОБА_6 придбала 13/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, вбачається, що на вказаній земельній ділянці розміром 1 685 кв. м розташований житловий будинок літ. «А» та надвірні будівлі: 2 вбиральні: літ. «Б», «Д», льох літ. «Г», сараї літ. «В», «Е», паркан № 1, 2 (а. с. 26).

У користуванні відповідачів перебуває земельна ділянка по АДРЕСА_1, а саме, у користуванні ОСОБА_5 перебуває земельна ділянка площею 842 кв. м, у користуванні ОСОБА_6 - площею 221 кв. м, 20 кв. м перебуває у спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_5, порядок користування земельною ділянкою визначено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2011 року (а. с. 60-62).

Згідно з довідкою КП «Харківське технічне бюро інвентаризації» від 29 січня 2016 року розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_1 вбиральня не є самочинною спорудою (а. с. 183).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 28 лютого 2011 року, який покладений в основу рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2011 року, виділ земельної ділянки відбувався з урахуванням «вбиральні» як господарської споруди (а. с. 28-33).

Отже, спірна надвірна споруда зведена на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети, як законна споруда відображена у технічній документації житлового будинку, тому правильним є висновок апеляційного суду про те, що відсутні підстави зносити цегляну вбиральню, розташовану на спірній земельній ділянці, на підставі 376 ЦК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б.І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта