ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №591/3947/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/1650/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання Новікової А.С.,

представника позивача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» адвоката Пилипенка Сергія Валентиновича,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2016 року в складі судді Кривцової Г.В., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 31 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

30 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 11 квітня 2008 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала споживчий кредит у розмірі 60000 грн з кінцевим терміном повернення до 10 квітня 2021 року. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення ОСОБА_3 не виконала, тому станом на 08 квітня 2016 року утворився борг на загальну суму 204927,88 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 204927,88 грн та 3073,92 грн судового збору.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 31 липня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2016 року залишено без задоволення.

ОСОБА_3 з вказаним заочним рішенням суду не погодилась і, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що суд вирішив спір без її належного повідомлення. Крім того, вона вказала, що останній платіж здійснила 30 вересня 2010 року у сумі 1100 грн, після чого кредит вона не повертала, а згідно умов кредитного договору, якщо впродовж 90 днів позичальник не повертає кредит, тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Відтак, на думку ОСОБА_3, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, який почався з 29 грудня 2010 року, а закінчився 29 грудня 2013 року. Також, відповідач в апеляційній скарзі послалась і на те, що 06 жовтня 2010 року банк надсилав їй вимогу про повернення боргу у сумі 82249,94 грн, проте, у позові сума заявлених вимог збільшилась і становить 204927,88 грн, тобто, майже утричі більше від реальної заборгованості. До того ж, як вказала відповідач, рішенням Третейського суду від 11 липня 2011 року з неї вже була стягнута кредитна заборгованість, тому суд першої інстанції мав відмовити у відкритті провадження у даній справі, чого не зробив, порушивши, таким чином, норми процесуального закону.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4про задоволення апеляційної скарги, пояснення представника позивача ПАТ «Укрсоцбанк» адвоката Пилипенка С.В. про залишення заочного рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 11 квітня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №750/4-5438, за умовами якого позичальниця отримала для споживчих потреб 60000 грн зі сплатою банку 16% річних та комісій, а також зобов'язалась повернути борг до 10 квітня 2021 року (а.с.10-13).

Також, згідно умов вказаного договору позичальниця зобов'язалась щомісячно повертати 916 грн (п. 1.1.1), а у разі прострочення термінів сплати цих платежів, а також комісій, передбачених умовами договору, позичальниця мала сплатити кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення (п. 4.1).

До того ж, умовами кредитного договору було передбачене право банку вимагати достроково повернути кредит, нараховані проценти, сплатити комісії та можливі штрафні санкції (п. 3.2.2) у таких випадках: при затриманні позичальницею сплати кредиту та /або процентів щонайменше на 30 календарних днів (п. 3.2.3.1); перевищення сумою простроченої заборгованості суми кредиту більше як на 10 процентів (п. 3.2.3.2); несплати позичальницею в терміни, встановлені кредитним договором більше однієї виплати по кредиту, яка перевищує 5 процентів загальної суми кредиту (п. 3.2.3.3); якщо позичальниця протягом трьох робочих днів від дати отримання вимоги кредитора про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов'язання згідно з п. 3.2.2 кредитного договору, не надасть такі засоби (шляхом укладення відповідного договору) або запропоновані засоби не влаштовують кредитора (п. 3.2.3.4).

Крім обов'язку позичальниці не допускати прострочення кредитної заборгованості, пунктом 3.3.14 умов кредитного договору також передбачений обов'язок повернути всю суму заборгованості протягом 30 днів з дати одержання письмового повідомлення банку про дострокове повернення боргу.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та позичальницею того ж дня, тобто, 11 квітня 2008 року був укладений іпотечний договір, предметом якого є належна ОСОБА_3 чотирикімнатна квартира, загальною площею 77,62 кв. м, житловою - 51,5 кв.м за адресою: вул. Черепіна (після перейменування - Героїв Крут), 14, кв. 1 у м. Суми (а.с. 14-16).

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» надав суду розрахунок кредитної заборгованості ОСОБА_3, в якому зазначив, що станом на 08 квітня 2016 року утворився борг на загальну суму 204927,88 грн, який складається з 58973,30 грн боргу по кредиту, 90272,98 грн боргу по відсоткам за користування кредитом, 7357,09 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 31681,40 грн пені за несвоєчасне повернення відсотків, а також інфляційних витрат за кредитом у сумі 2931,88 грн та інфляційних витрати за відсотками у сумі 13711,23 грн (а.с. 5-8).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 порушила взяті на себе кредитні зобов'язання і вчасно кредитні кошти банку не повернула, внаслідок чого утворився борг на загальну суму 204927,88 грн, який суд стягнув з відповідача на користь банку.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як зазначалось вище, при укладанні кредитного договору, сторони встановили як строк дії цього договору, так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач фактично визнає порушення умов кредитного договору стосовно вчасного повернення кредиту, тобто, порушення п. 1.1.1 кредитного договору стосовно обов'язку 11 числа кожного місяця сплачувати обов'язковий платіж у сумі 916 грн, оскільки, сплативши останній раз 30 вересня 2010 року платіж у сумі 1100 грн, ОСОБА_3 допустила прострочення сплати боргу, так як в подальшому борг не повертала, тому банк 06 жовтня 2010 року, скориставшись передбаченим у п. 3.2.3 кредитного договору правом вимагати про дострокове повернення кредиту, направив позичальниці вимогу про дострокове повернення 58973,30 грн заборгованості по кредиту, 19578,92 грн боргу по відсотками за користування кредитом та 3697,72 грн пені, а всього банк вимагав повернути 82249,94 грн в терміновому порядку (а.с. 72).

Вказану вимогу банку відповідач не виконала і заборгованість не повернула.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, про сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, у зв'язку з чим права нараховувати проценти за користування кредитом і пеню на визначених у кредитному договорі умовах банк після 06 жовтня 2010 року вже не мав.

З огляду на викладене, виходячи з матеріалів справи, банк має право на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Водночас, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно неналежного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Зокрема, вирішуючи спір, під час розгляду справи у заочному порядку, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду спарви чи інших клопотань від неї не надходило.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 158 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України 2004 року.

Частиною 3 ст. 74 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Виходячи з вимог ч. 4 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Як передбачено абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

У матеріалах справи містяться два поштові конверти, адресовані судом першої інстанції відповідачу ОСОБА_3 на зареєстровану адресу її проживання (АДРЕСА_1), однак без повідомлень про вручення поштового відправлення, які повернуті відділенням поштового зв'язку до суду за закінченням терміну зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем її проживання (а.с. 35, 36, 56,57).

Таким чином, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_3 знати про час і місце розгляду справи (ч. 2 ст. 6 ЦПК України у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, переглядаючи заочне рішення від 31 жовтня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми мав відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) його скасувати, оскільки у своїй заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_3 вказувала про те, що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, так як проживала в іншому місці.

В той же час, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_3, щодо якої були відсутні докази про належне повідомлення про час та місце розгляду справи на 31 жовтня 2016 року, тобто, допустив порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування заочного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_3 вбачається, що заявниця ставить питання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

В той же час, відповідач, яка не була належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлена про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не мала рівних з позивачем можливостей стосовно подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також не мала змоги нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які вона мала право посилатись як на підставу своїх заперечень.

Отже, на думку колегії суддів, ураховуючи, що суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, тому відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності (а.с. 68-70), однак, суд вказаної заяви не врахував і відмовив у її задоволенні. Отже, відповідач не позбавлена права заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, яка не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася нею у суді першої інстанції.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки суд першої інстанції провів розгляд справи у відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, тому, на думку колегії суддів, заява ОСОБА_3 про застосування наслідків пропуску позивачем трирічного строку позовної давності підлягає задоволенню.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів враховує встановлені обставини щодо того, що банк змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором на 06 жовтня 2010 року, а після здійснення останнього платежу 30 вересня 2010 року позичальниця ОСОБА_3 борг по кредиту не повертала, тобто, перебіг строку позовної давності не переривався.

Отже, перебіг трирічного строку позовної давності для позивача стосовно його вимог розпочався з 07 жовтня 2010 року і закінчився 07 жовтня 2013 року, проте, у межах цього строку вимог до відповідача про повернення боргу банк не заявляв, а звернувся до суду з позовом лише 30 липня 2016 року.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 2 та ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Також, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За вказаних обставин, на думку колегії суддів, у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту і процентам слід відмовити з підстав пропуску банком трирічного строку позовної давності.

Стосовно вимог банку про стягнення пені колегія суддів зазначає наступне.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. В той же час, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього кодексу.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Отже, ураховуючи, що після закінчення строку дії кредитного договору 06 жовтня 2010 року у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, а у межах річного строку позовної давності, тобто, по 07 жовтня 2011 року, банк вимог про стягнення пені не заявив, тому, на думку колегії суддів, позов в частині стягнення пені також задоволенню не підлягає у зв'язку із спливом річного строку звернення до суду з цими вимогами.

До правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), тому вимоги банку про стягнення інфляційних втрат також не підлягають задоволенню у зв'язку із спливом трирічного строку звернення до суду з цими вимогами.

Доводи відповідача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції вимог п. 4 ч. 2 ст. 122 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) стосовно того, що рішенням третейського суду від 11 липня 2011 року з неї вже була стягнута заборгованість за кредитним договором від 11 квітня 2008 року №750/4-5438, у зв'язку з чим, на її думку, суддя першої інстанції мав відмовити у відкритті провадження у даній справі, як вважає колегія суддів, не спростовують висновку апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог за пропуском позовної давності.

Зокрема, рішенням Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 11 липня 2011 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» була стягнута кредитна заборгованість на загальну суму 219053,96 грн. Зі змісту цього рішення вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 по кредитному договору від 11 квітня 2008 року №750/4-5438 станом на 11 лютого 2011 року всього становить 88806,21 грн та складається з 58973,30 грн боргу по кредиту, 24265,67 грн боргу по процентам за користування кредитом та 2332,62 грн пені. Крім того, цим же рішенням третейського суду з позичальниці також була стягнута заборгованість за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № 750/4-5288 на загальну суму 133102,37 грн.

Водночас, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони підтвердили, що вказане вище рішення Третейського суду від 11 липня 2011 року залишилось не виконаним, так як виконавча служба відмовила у відкритті виконавчого провадження за пропуском строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Крім того, відповідач наголосила, що вона не сплачувала коштів на виконання вказаного рішення третейського суду.

Таким чином, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при вирішенні спору допустив порушення норм процесуального та матеріального права, тому рішення суду про задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» необхідно скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу, відповідно, необхідно задовольнити.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволені, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України сплачений ОСОБА_3 судовий збір у сумі 4610,88 грн за розгляд справи в апеляційному суді слід компенсувати за рахунок позивача ПАТ «Укрсоцбанк».

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2016 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення 204927 грн 88 коп. заборгованості за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 750/4-5438.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 4610 грн 88 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А.Левченко

О.І.Собина