Справа № 500/5427/18
Провадження № 2/500/2974/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Пащенко Т.П.,

за участю секретаря Топтигіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до Ізмаїльської міської ради Одеської області, які уточнила 22.12.2018 року, про визнання за нею права власності на ? частини спадкового майна за заповітом, яке залишилося після померлої 24.02.2012 року ОСОБА_2 та ? частину спадкового майна за законом, яке залишилося після померлого ОСОБА_3, яке складається із житлового будинку за адресою: вул.Софіївська (Р.Люксембург), 4, м.Ізмаїл Одеської області. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що померлою ОСОБА_2 був складений заповіт, яким вона заповіла позивачці усе майно, що належало їй на день смерті. Крім позивачки спадкоємцем був батько позивачки, чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. 31.01.2018 року помер ОСОБА_3 Після смерті батька, 07.08.2018 року позивачка звернулася в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована за №220, та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право власності на спадщину на будинок, у звязку із тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку, що успадковується, посвідчений Одеською товарною біржею 14.10.1998 року за №3760.

Позивачка в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, просила розглядати справу у її відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, розгляд справи залишив на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна №3760 від 14.10.1998 року а саме, житлового будинку з надвірними будівлями №4, що розташований за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Р.Люксембург, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, власницею житлового будинку з надвірними будівлями №4, що розташований за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Р.Люксембург стала ОСОБА_2 (а.с.13-14).

Всі зобовязання за договором сторонами виконані в повному обсязі, а саме, відповідно до п.5 договору житловий будинок проданий за 7000 грн., які отримані продавцем до підписання даного договору, та належить новому власнику ОСОБА_2

На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований.

Договір купівлі продажу нерухомого майна від 14.10.1998 року посвідчений Одеською товарною біржею, реєстровий №3760, право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ», про що свідчить реєстраційний напис.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД №291189 від 24.02.2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_2 померла 24.02.2012 року.

Після смерті ОСОБА_2 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними будівлями №4, що розташований за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул.Р.Люксембург.

Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови від 19.02.2016 року № 57р «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м.Ізмаїлі Одеської області» вулицю Р.Люксембург перейменовано на вулицю Софіївську.

Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу ОСОБА_5 17.05.2007 року за №2200, ОСОБА_2 все своє майно заповіла ОСОБА_1 (а.с.17).

Заповіт чинний та не скасовувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України після смерті ОСОБА_2 відноситься її чоловік ОСОБА_3, який на час відкриття спадщини був непрацездатною особою мав обовязкову частку у спадковому майні.

Як було встановлено судом, ОСОБА_3 на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавицею ОСОБА_2, тому вважається таким, що фактично прийняв спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД №515988, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеській області 02.02.2018 року, ОСОБА_3, чоловік спадкодавця ОСОБА_2, помер 31.01.2018 року.

Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 відповідно до ст.1241 ЦК України немає.

Згідно спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3, ОСОБА_1 у передбачений ст.1270 УК України строк звернулася до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини, тому вважаються такою, що прийняла спадщину відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України (а.с.43).

Інших спадкоємців немає.

На звернення позивачки до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 листом від 14.08.2018 року №508/02-14 повідомлено, що не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину на майно, що залишилося після померлої ОСОБА_2, у звязку з тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку, що успадковується, посвідчений Одеською товарною біржею 14.10.1998 року за №3760 (а.с.15).

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року.

Згідно ст.ст.128,224,227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону або договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Відповідно до роз'яснень, даних в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 р., із змінами від 25.05.98 р. «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» угоди купівлі-продажу (зокрема при придбанні на біржових торгах) житлового будинку (квартири) або його (її) частини підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною.

На час укладення зазначеного договору діяла ст.15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис.

Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею».

Відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (4.10.1998 року), - договір купівлі - продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на житловий будинок, що відчужується.

Згідно зі ст.220 ч.2 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, проте одна зі сторін ухиляється від нотаріального його посвідчення, суд може визнати цей договір дійсним. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не потрібне.

При укладенні договору всі вимоги, передбачені ст.15 Закону України «Про товарні біржі», між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями №4 по вул.Софіївській (Р.Люксембург) в м.Ізмаїлі Одеської областіздійснена відповідно до діючого на той час законодавства.

З огляду на вищевказане, враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, суд визнає вищевказаний договір дійсним.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1296 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Належність спадкодавцю майна, про яке зазначає позивачка у позовній заяві, підтверджується довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» від 09.10.2018 року №1453 (а.с.37).

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд вважає за можливе позов задовольнити та визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 24.02.2012 року право власності на ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: вул.Софіївська (Р.Люксембург), 4, м.Ізмаїл Одеської області, та після смерті батька ОСОБА_3, померлого 31.01.2018 року право власності на ? частину спадкового будинку.

У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст.316, 328, 1216 - 1218, 1220, 1223, 1225, 1235, 1241, 1268, 1296 ЦК України, ст.47, 224, 227 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст.12, 13, 76, 78, 81, 83,200,206,223,258,259, 263-265, 268,272,273,354,355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, до Ізмаїльської міської ради Одеської області, адреса місцезнаходження: просп.Суворова,62, м.Ізмаїл Одеської області, про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серії КК №132096, виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 15 жовтня 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків «НОМЕР_1», до Ізмаїльської міської ради Одеської області, адреса місцезнаходження: просп.Суворова,62, м.Ізмаїл Одеської області, про визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_2, яка померла 24 лютого 2012 року, та за законом після смерті ОСОБА_3, померлого 31 січня 2018 року, на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: вул.Софіївська (Р.Люксембург),4, м.Ізмаїл Одеської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: ОСОБА_7