Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 грудня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Сокур О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в залі суду №2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного спільного майна, -

В С Т А Н О В И В :

06.11.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ сумісного спільного майна, посилаючись на наступні обставини.

У ст. ст. 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Але відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Позивач та відповідач у період 09.01.1993 по 23.06.2010 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження IV БК №476595 від 09.01.1993 року та свідоцтвом про розлучення серія 1-ОК №070019 від 23.06.2010 року.

За період шлюбу за кошти, що належали особисто їй, був придбаний легковий автомобіль марки SЕАТ, модель ТOLEDO, тип легковий комбі-В, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію серії АІС №001337, дата реєстрації 16 серпня 2006 року.

З моменту розлучення вона постійно користуюсь автомобілем, за свій рахунок здійснюю його технічне обслуговування та ремонт, має наміри в подальшому розпорядитися ним на свій погляд, оскільки має потребу у залученні додаткових коштів, але оскільки автомобіль придбаний під час шлюбу, то через презумпцію спільної сумісної власності вона змушена звернутися з даним позовом до суду з метою визнання його її особистим майном.

Просила суд визнати за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_2, право власності на автомобіль марки SЕАТ, модель ТOLEDO, тип легковий комбі-В, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію серії АІС №001337, дата реєстрації 16 серпня 2006 року, номер шасі VSSZZZ5PZ6R066567. Реєстрація прав власності на дане майно була проведена на ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_3, на користь позивача судовий збір у розмірі 2000,00 грн. ( а. с. 3-4 ).

18 грудня 2018 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому останній посилався на наступне.

Він підтверджує, що з 09.01.1993 року по 23.06.2010 року вони перебували у шлюбі. Дійсно, в шлюбі, а саме в 2006 році ними був придбаний легковий автомобіль SЕАТ ТOLEDO, реєстраційний номер НОМЕР_4. Свідоцтво про реєстрацію було оформлено на нього, оскільки в той час саме він займався постановкою автомобіля на облік.

Але автомобіль був придбаний не зовсім за її особисті кошти, а за кошти її батьків, які вони надали для придбання авто, але поступово були ними повернуті.

Вже після розлучення в 2010 році позивач сплатила йому 5000 доларів США за його частку в автомобілі, про що він надав їй розписку, після чого авто залишилося у її фактичному володінні. Переоформлення не здійснювали.

Ухвалою судді від 29 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання у справі на 09 годину 30 хвилин 21 грудня 2018 року ( а. с. 17-18 ).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, надала до суду клопотання, отримано судом 20.12.2018 року за вх. № 42106, в якому просила розглянути даний позов за її відсутності та прийняти рішення у відповідності до вимог законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надав відзив на позов, отриманий судом 18.12.2018 року за вх. № 41756, в якому одночасно просив розглянути даний позов за його відсутності та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не зявилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 січня 1993 року, про що свідчить в матеріалах справа наявна копія свідоцтва про укладання шлюбу ( а. с. 12 ).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 23 червня 2010 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, актовий запис за № 475 ( а. с. 13 ).

Встановлено, що в період шлюбу сторін, а саме у 2006 році, останніми було придбано автомобіль SЕАТ ТOLEDO, який було зареєстровано 16.08.2006 року, про що свідчить наявний в матеріалах справи свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ( а. с. 14 ).

Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом ОСОБА_1 вважає, що зазначений автомобіль придбаний за її особисті кошти, тому повинно бути визнано за нею право власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Отже, встановлено, що автомобіль SЕАТ ТOLEDO був придбаний в період шлюбу сторін, а саме у 2006 році.

Встановлено, та не спростовано відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на позов, що автомобіль SЕАТ ТOLEDO, який був придбаний у 2006 році коли подружжя перерубували у шлюбі та за кошти батьків позивача ОСОБА_1, які поступово були ними повернуті. Однак, після розлучення в 2010 році позивачка сплатила йому 5000 доларів США за його частку в автомобілі, про що він написав розписку та автомобіль залишився у фактичному володінні позивачки.

В матеріалах справи дійсно наявна розписка, яку надала позивачка в якості доказу, з якої убачається, що відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму еквівалентну 5000 доларів США в якості сплати за його частку за автомобіль SЕАТ ТOLEDO, державний номер НОМЕР_4 та претензій не має. Дата підпису 23.06.2010 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, фактично відповідач ОСОБА_2 визнав вимоги позивача ОСОБА_1

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею ( ним ) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй ( йому ) особисто.

Відповідно із ст. 71 СК України майно, що є обєктом права сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Отже, в судовому засіданні встановлено та не спростовано, як сторонами та і відповідними доказами, що автомобіль SЕАТ ТOLEDO, державний номер НОМЕР_4 був придбаний за кошти батьків позивача ОСОБА_1 та не зважаючи на те, що сторонами були поверненні, позивачкою було сплачено відповідачу його частку за зазначений автомобіль.

Тому, суд приходить до висновку, що автомобіль SЕАТ ТOLEDO, державний номер НОМЕР_4 придбаний за кошти позивача.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки до відповідача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені при зверненні до суду судові витрати у розмірі 2000 гривень, понесення яких документально підтверджено наявною матеріалах справи квитанцією про їх сплату ( а. с. 2 ).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 369 ЦК України, ст.ст. 4, 19, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 206, 211, 247, 265, 273, 353, 354 Цивільно-процесуального кодексу України, Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного спільного майна, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки SЕАТ, модель ТOLEDO, тип легковий комбі-В, 2006 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію серії АІС №001337, дата реєстрації 16 серпня 2006 року, номер шасі VSSZZZ5PZ6R066567.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2000 ( дві тисячі ) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( адреса проживання: 09100, АДРЕСА_1, ІНП НОМЕР_2 );

Відповідач ОСОБА_2 (адреса проживання: 09100, АДРЕСА_2, ІНП - НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено 21 грудня 2018 року.

Рішення надруковане в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяОСОБА_3