Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 760/12470/16-ц

провадження № 61-19399св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Дочірнє підприємство «Вайлант груп Україна»,

третя особа - генеральний директор Дочірнього підприємства «Вайлант груп Україна» Рон Олександр Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у складі судді Кицюк В. С. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Вайлант груп Україна» (далі - ДП «Вайлант груп Україна», Підприємство), третя особа - генеральний директор ДП «Вайлант груп Україна» Рон О. А., про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 06 серпня 2007 року вона працювала на посаді головного бухгалтера у ДП «Вайлант груп Україна». Наказом відповідача від 24 червня 2016 року № 16-к її було звільнено із вказаної посади за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Звільнення вважає незаконним і таким, що грубо порушує її трудові права та не відповідає волевиявленню, оскільки заява про звільнення була написана нею під тиском керівництва Підприємства. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення; поновити її на посаді головного бухгалтера у ДП «Вайлант груп Україна»; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 червня 2016 року по день ухвалення судом рішення у цій справі.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що обставини, на які ОСОБА_1 посилалася у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Позивач не надала належних та допустимих доказів того, що при написанні заяви про звільнення на неї вчинявся тиск директором Підприємства.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Факт тиску на позивача щодо подання заяви про звільнення за власним бажанням не підтверджено належними і допустимим доказами. ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення, одержала трудову книжку, з нею було проведено повний розрахунок, що підтверджується її підписом у наказі. Крім цього, позивач мала можливість протягом двох тижнів відкликати вказану заяву, однак таким правом не скористалася.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повний та всебічний розгляд справи. Так, місцевий суд безпідставно відхилив клопотання її представника про виклик свідків та витребування доказів, а також про відвід судді. Долучивши до матеріалів справи CD-диск, суд не дослідив аудіо-запис, який містить зізнання фінансового директора Підприємства про дійсні причини її звільнення, а саме недовіру до неї з боку керівництва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У вересні 2017 року ДП «Вайлант груп Україна» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просило відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що більшість доказів, які ОСОБА_1просила витребувати, були долучені до матеріалів справи самим Підприємством. Оскільки інші докази не стосувалися предмета позову, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у їх витребуванні. Після долучення до матеріалів справи CD-дискапозивач та її представник не приймали участі у подальшому розгляді справи та не заявляли клопотання про відтворення звукозапису.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 760/12470/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судами встановлено, що наказом ДП «Вайлант груп Україна» від 06 серпня 2007 року № 63-к ОСОБА_1призначено на посаду головного бухгалтера цього підприємства.

10 червня 2016 року позивач звернулася до генерального директора Підприємства із заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 24 червня 2016 року.

Наказом генерального директора ДП «Вайлант груп Україна» від 24 червня 2016 року № 16-к ОСОБА_1 було звільнено з посади головного бухгалтера з цього дня згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України (за власним бажанням).

ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення, одержала трудову книжку, з нею було проведено повний розрахунок, що підтверджується її підписом у наказі.

Свою заяву про звільнення з роботи позивач не відкликала та після спливу строку, у який вона просила її звільнити, на роботу не вийшла, що свідчить про її волевиявлення на припинення трудових відносин з роботодавцем.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на незаконність свого звільнення у зв'язку з тим, що заява про це була написана нею під тиском керівних осіб Підприємства.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною другою статті 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Установивши, що 10 червня 2016 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення із займаної посади з 24 червня 2016 року за власним бажанням, що давало підстави та зобов'язувало відповідача провести звільнення позивача на її вимогу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про законність такого звільнення і відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про те, що її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням, висновків судів не спростовують, оскільки вона не надала доказів на підтвердження здійснення на неї тиску з боку керівництва Підприємства або його неправомірних дій.

Аргументи касаційної скарги про те, що в першій інстанції справа розглядалася упередженим судом, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях статті 20 ЦПК України 2004 року (підстави для відводу судді). ОСОБА_1 не навела переконливих доказів на підтвердження обставин, які б викликали сумнів в об'єктивності та неупередженості суду.

Посилання в касаційній скарзі на те, що місцевий суд безпідставно відхилив клопотання про витребування доказів на підтвердження доводів позовної заяви, є неспроможними, так як частину доказів (наказ про звільнення, розрахунок середньої заробітної плати та проведених виплат), які ОСОБА_1просила витребувати, були долучені до матеріалів справи відповідачем. Інші докази (колективний договір, положення про преміювання, положення про оплату праці працівників Підприємства, положення про порядок та умови виплати винагороди за підсумками року) не стосувалися предмета позову, тому суд обґрунтовано відмовив у їх витребуванні.

Доводи заявника про те, що долучивши до матеріалів справи CD-диск, місцевий суд не дослідив звукозапис, який містить зізнання фінансового директора Підприємства про дійсні причини її звільнення, а саме недовіру до неї з боку керівництва, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Одним із визначальних засад цивільного судочинства є змагальність сторін.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, які розкривають зміст зазначеного принципу судочинства та обов'язку доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, процесуальний закон покладає обов'язок доказування на сторони, а суд відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, а також наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 188 ЦПК України 2004 року відтворення звукозапису і демонстрація відеозапису проводяться в судовому засіданні або в іншому приміщенні, спеціально підготовленому для цього, з відображенням у журналі судового засідання особливостей оголошуваних матеріалів і зазначенням часу демонстрації. Після цього суд заслуховує пояснення осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції було роз'яснено представнику позивача про його право заявити клопотання про відтворення звукозапису, однак в судовому засіданні, яке відбулося 24 листопада 2016 року, він просив лише долучити CD-диск до матеріалів справи. В подальшому ні позивач, ні її представник не з'являлися в судові засідання, подавши клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Аргументи скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання про виклик свідків, також не заслуговують на увагу.

Позивач та її представник є заінтересованими у вирішенні справи особами, тому їх допит як свідків не має визначального значення для правильного вирішення справи. Разом з тим доводи вказаних осіб та наведені ними обставини були враховані судами попередніх інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Щодо виклику як свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то представник позивача не зміг належним чином обґрунтувати своє клопотання з огляду на те, що ці особи зможуть пояснити з урахуванням тих обставин, які наведені у позовній заяві. При цьому суд роз'яснив, що позивач та її представник не позбавлені можливості повторно заявити таке клопотання. Однак, як зазначалося вище, в подальшому ні позивач, ні її представник не з'являлися в судові засідання.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик