Справа № 456/3341/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/783/4702/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Людмила Іванівна про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

01 листопада 206 року позивач ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Людмила Іванівна про визнання договору дарування квартири недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що їй разом із її покійним чоловіком, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, у якій вони постійно проживали.

У серпні 2016 року, тобто вже після смерті її чоловіка, відповідач ОСОБА_5 повідомила, що позивач з чоловіком подарували їй квартиру АДРЕСА_1, тому така належить відповідачу, вимагала, щоб позивач виселилась із квартири.

Стверджує, що вони з чоловіком дійсно хотіли укласти договір довічного утримання з сім'єю ОСОБА_5, які проживають у сусідній квартирі, так як на час підписання оспорюваного договору їй було ІНФОРМАЦІЯ_2, а чоловікові ІНФОРМАЦІЯ_3, вони не мали своїх дітей та потребували стороннього догляду. Про дану обставину вони повідомили сім'ю ОСОБА_5. З метою оформлення документів звертались до нотаріуса Мірчук Л.І., куди їх на власному автомобілі возила сім»я ОСОБА_5, де вони з чоловіком, маючи намір оформити документи щодо приватизації земельної ділянки та укласти договір довічного утримання, внаслідок помилки підписали договір дарування. В силу її з чоловіком похилого віку та її безпорадного стану в зв'язку з пристарілим віком, поганим зором, вони не розуміли, які насправді документи підписали. Відповідач не є для неї близькою особою, що підтверджує той факт, що відповідач ввела її в оману щодо правової природи договору, який укладався.

Просила визнати цей договір недійсним з тих підстав, що в дійсності вони з чоловіком не мали на меті позбавлятись житла і думали, що укладають договір довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребувала піклування і стороннього догляду, а дітей у них не було. Тому помилялись щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть між ними та відповідачем, у них було відсутнє волевиявлення на укладення саме договору дарування належної їм квартири підтвердженням чого є й ті обставини, що чоловік власноручно склав проект договору дарування квартири під умовою їх довічного утримання, вони продовжували проживати в квартирі та користуватись нею. Вона продовжує проживати в квартирі і на даний час, самостійно оплачує комунальні послуги. При оплаті комунальних послуг отримує пільги, як учасник війни, для чого щорічно особисто поновляє в комунальних службах довідки на пільги. Всі квитанції на комунальні послуги виписувались і далі виписуються на її ім'я. 17 червня 2014 року нею підписано з ПАТ «Укртелеком» договір №45189099 про надання телекомунікаційних послуг (радіо та телефон).

Про існування договору дарування квартири позивач не знала, копії вказаного договору дарування не мала, а отримала світлокопію такого від ОСОБА_5 у присутності племінника та його жінки після того, як та вимагала від неї залишити квартиру. Так як їй про існування договору дарування стало відомо лише в серпні 2016 року, просить термін позовної давності для звернення до суду вважати не пропущеним та вдповідно до ст. 229 ЦК України визнати недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу між ОСОБА_8, нею та ОСОБА_5 24.11.2012р. за реєстраційним №5692 і скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цю квартиру, проведену на підставі вищевказаного договору дарування.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 24 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І., та зареєстрований в реєстрі за № 5692, який укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині дарування дарувальником ОСОБА_4 обдарованій ОСОБА_5 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, проведену на підставі договору дарування від 24 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І., та зареєстрованого в реєстрі за № 5692

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року оскаржили позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5, подавши апеляційні скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач ОСОБА_4 покликається на те, що оскаржуване рішення в частині відмови у позові є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що вона з чоловіком хотіли укласти договір довічного утримання з сім'єю ОСОБА_5, які проживають у сусідній квартирі, оскільки на час підписання оспорюваного договору їй було ІНФОРМАЦІЯ_2, а чоловікові ІНФОРМАЦІЯ_3, вони не мали своїх дітей і потребували стороннього догляду. Намір укласти договір довічного утримання підтверджується проектом договору власноручно написаного її чоловіком ОСОБА_8, відповідно до якого ОСОБА_5 та ОСОБА_9 повинні піклуватися про них до самої смерті. Після смерті повинні похоронити їх, після чого квартира переходить у власність сім'ї ОСОБА_9. Проект вказаного договору надано суду.

Вказує, що про їх з чоловіком намір укласти договір довічного утримання підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Чоловік за життя не оскаржував договір, так як вважав, що ними підписаний договір довічного утримання.

Зазначає, що чоловік разом з нею продовжував проживати в своїй квартирі. Вони оплачували комунальні послуги. До дня смерті чоловіка подружжя Павлій користувалися його пільгами при оплаті комунальних послуг, як інваліда війни.

На думку апелянта, ОСОБА_8 в силу свого похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мав на меті відчуження на користь відповідача своєї квартири, яка була його єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і, якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не було б укладено.

Також покликається на те, що в судовому засіданні встановлено, що деякий час після укладення оспорюваного правочину відповідачка здійснювала догляд за нею та чоловіком. Після смерті чоловіка провела його похорон.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду у справі №456/3341/16-ц від 25.05.2017 року за позовом ОСОБА_4 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу між ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 24.11.2012 року за реєстраційним № 5692.

Відповідач ОСОБА_5 в обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивачці було відомо про дійсну правову природу укладеного нею договору, оскільки вона отримувала консультацію нотаріуса, отримувала документи, необхідні для укладення саме договору дарування в Бюро технічної інвентаризації, укладала договір про проведення оцінки квартири.

Зазначає, що на момент укладення договору позивач не була хворою чи немічною. Вважає, що відбулася фактична передача квартири відповідачу, оскільки вона змінила замки на вхідних дверях, сплатила прибутковий податок, справно сплачує податок з власників нерухомого майна, а також проводить поточні ремонти у будинку.

Також зазначає про те, що судом безпідставно не застосовано позовної давності.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.05.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває міськрайонний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається апеляційним судом за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції у даній справі перевіряється в межах доводів та вимоги апеляційних скарг.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 04.10.1986 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 від 04.10.1986р., актовий запис №388.

Як вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру від 30.01.1996 р. та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності в рівних долях ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Позивач та її чоловік постійно проживали у цій квартирі, яка знаходиться у двохквартирному будинку. Відповідач ОСОБА_5 - їх сусідка.

Позивач ОСОБА_4 є пенсіонером, дитиною війни, ветераном праці та перебуває на обліку в Стрийському об'єднаному управління ПФУ у Львівській області, що підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_3, НОМЕР_4 та довідкою Стрийському об'єднаному УПФУ у Львівській області від 31.10.2016р. №9725/03-14. ОСОБА_8 був ветераном праці та учасником бойових дій, що, в свою чергу, підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_5 та серії НОМЕР_2.

Згідно із договором дарування від 24 листопада 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 5692, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Стрию Львівської області помер чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 01.04.2014 р.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій квитанцій, сім»я Павлій в період часу з грудня 2012 року по квітень 2016 року здійснювала оплату комунальних послуг та телекомунікаційних послуг і отримувала відповідну субсидію на їх оплату. 17.06.2014р. ОСОБА_4 уклала з ПАТ «Укртелеком» договір №45189099 про надання телекомунікаційних послуг.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір дарування, позивач помилялася щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, так як неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання передаючи належну їй частину квартиру відповідачу. Строк позовної давності позивачем пропущено з поважних причин, тому такий підлягає поновленню.

Щодо застосування позовної давності колегія суддів відзначає наступне.

За приписами ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Скорочена позовна давність тривалістю в один рік, яку просить застосувати відповідач у справі, застосовується лише до вимог про розірвання договору дарування (ст. 258 ч. 2 п.5) з підстав, визначених у ст. 728 ЦК України. До вимоги про визнання договору дарування недійсним застосовується загальна позовна давність тривалістю 3 роки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До суду позивач звернулась 01 листопада 2016 року. Оспорюваний договір дарування укладений 24.11.2012 року. Із змісту такого, зокрема п.10, вбачається, що цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а другий, що має силу оригіналу, видається обдарованій. Отже, встановлено, що дарувальникам, зокрема і позивачу, копія договору не вручалась. Оскільки позивач дізналась про те, що мав місце договір дарування, а не договір довічного утримання, після смерті чоловіка, коли у серпні 2016 року відповідач вимагала залишити квартиру і при цьому надала їй копію такого, колегія суддів погоджуєтьсяі із правильністю висновку суду першої інстанції щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, а відтак і про його поновлення.

Тому спір, незважаючи на наявність заяви про застосування строків, судом першої інстанції вирішувався по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогами ст. 229 ЦК України, при вирішенні даного спору в частині визнання недійсним договору дарування, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка позивача щодо природи правочину та прав і обов'язків сторін цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2 ст. 717 ЦК України).

Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Судова палата у цивільних справах ВСУ у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 зробила правовий висновок, згідно з яким якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за вище переліченими обставинами. Лише у разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інтосанції щодо укладення позивачем договору дарування під впливом помилки щодо природи правочину та його умов.

Даний факт підтверджується поясненнями позивача та її представника, показами свідків, з яких вбачається, що ОСОБА_4 не висловлювала думки щодо дарування квартири відповідачу, після укладення правочину позивач самостійно продовжувала оплачувати комунальні послуги, уклала договір щодо надання телекомунікаційних послуг.

Про наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) також свідчить: вік позивача (ІНФОРМАЦІЯ_2 на час укладення оспорюваного договору); наявність у неї спірного житла як єдиного і те, що укладенням даного правочину позивач позбавляла себе права власності не це житло, залишаючись, фактично, без будь-якого житла; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Колегія суддів критично оцінює доводи відповідача про те, що ОСОБА_4 було відомо про природу правочину і вона бажала вчинити саме договір дарування, а також про те, що фактично відбулася передача спірної квартири, так як такі є необґрунтованими, недоведеними, а відтак, безпідставними.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності достатніх належних та допустимих доказів, які б, у своїй сукупності, ставили під сумнів вільність волевиявлення чоловіка позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 при укладенні ним вищевказаного договору дарування та вчинення ним даного правочину під впливом помилки.

Як і позивач у справі, її покійний чоловік ОСОБА_8 на момент вчинення оспорюваного правочину був особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_3 на час укладення оспорюваного договору), спірна квартира була його єдиним житлом, укладенням даного правочину ОСОБА_8 позбавляв себе права власності не це житло, залишаючись, фактично, без будь-якого житла. Як і позивач, ОСОБА_8 продовжував проживати у спірній квартирі після укладення договору та фактичної передачі цієї квартири відповідачці не здійснив.

Більше того, в матеріалах справи міститься рукописний текст проекту договору довічного уримання, виконаний ОСОБА_8, що свідчить про ту обставину, що саме цей договір він мав намір укласти. Відповідачем будь-яких доказів на спростування цього доказу не надано. Також після смерті ОСОБА_8 він був похований відповідачкою, що свідчить про виконання нею певного обов'язку, який суперечить природі договору дарування, однак свідчить про ознаки договору довічного утримання.

Тому колегія суддів приходить до висновку про те, що оспорюваний договір дарування був укладений ОСОБА_8 також під впливом помилки, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

А відтак, оскільки позивач звернулась в суд із позовом про визнання договору недійсним в цілому, а такий судом першої інстанції визнаний недійсним лише в частині дарування ? частини квартири, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог у повному об»ємі.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити. Визнати недійсним договір дарування від 24 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 5692, який укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_8 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, проведену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. на підставі договору дарування від 24 листопада 2012 року, та зареєстровану в реєстрі за № 5692.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, в силу вимог ст.141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що із відповідача ОСОБА_5 слід стягнути в користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 606 грн. 32 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 24 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 5692, який укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_8 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, проведену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. на підставі договору дарування від 24 листопада 2012 року, та зареєстровану в реєстрі за № 5692.

Стягнути з ОСОБА_5 (прож. АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) в користь держави 551 грн. 20 коп. (п»ятсот п»ятдесят одна грн. 20 коп.) судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 606 грн. 32 коп. (шістьсот шість грн. 32 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.