ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/8214/15-ц

провадження № 61-10450св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Гуменюка К. П., та рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом, уточненим у червні 2016 року, до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що з 28 липня 2007 року перебуває з відповідачем у шлюбі, за час якого ними придбано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5

Посилаючись на те, що дана квартира придбана за спільні кошти, ОСОБА_4 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, припинити право власності ОСОБА_5 на належну йому частку квартири із отриманням відповідної грошової компенсації та визнати за нею право власності на квартиру у цілому.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року позов задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Повернено ОСОБА_4 259 750,50 гривень, що внесені нею на депозитний рахунок суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з доведеності факту належності заявленої до поділу квартири сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Відмовляючи у припиненні права власності ОСОБА_5 на належну йому частку у майні, суд дійшов висновку про відсутність визначених статтею 365 ЦК України правових підстав, за наявності яких можливо задовольнити такі позовні вимоги.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року змінено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в рівних частках. У іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що реальний поділ квартири із виділенням часток співвласників в натурі не проводився, тому немає підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, а правильним є визнання цього майна спільною сумісною власністю сторін із визначенням ідеальних часток у праві власності на майно. З висновками суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням матеріального та процесуального права і не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не надали належної оцінки поданим ним доказам придбання квартири за особисті кошти, отримані у дарунок від матері - ОСОБА_6

Зазначив, що у ОСОБА_4 у період спільного проживання не було доходів, які б надали їй можливість рівноцінно приймати участь у купівлі спірного майна.

Вказує, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, за яким статус спільної сумісної власності визначається таким критеріями як час набуття майна і кошти, за які воно набуте.

Доводів щодо незаконності судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог касаційна скарга не містить.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 28 липня 2007 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2015 року, що набрало законної сили 8 вересня 2015 року.

17 травня 2013 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 за 280 000 гривень і зареєстрував право власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу придбання квартири вчинено за письмовою згодою дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_4

Згідно з договором № 12/29 дарування грошових коштів від 29 грудня 2012 року, укладеним у простій письмовій формі ОСОБА_5 і ОСОБА_6, остання передала безоплатно у власність відповідачу грошові кошти в сумі 38 000 доларів США, що еквівалентно 304 000 гривень, для придбання ОСОБА_5 в особисту власність квартири. Відповідно до пункту 2 цього договору ОСОБА_5 зобов'язався протягом одного року придбати на подаровані кошти квартиру в м. Вінниці за власним вибором.

Судами також встановлено, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підписали акт про виконання умов договору, яким засвідчили, що обдарованою особою за отриманні 29 грудня 2012 року у дарунок грошові кошти за договором № 12/29 від 29 грудня 2012 року придбано в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1.

Оцінивши договір№ 12/29 дарування грошових коштів від 29 грудня 2012 року і підписаний на його виконання акт, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вказані докази є недопустимими, оскільки договір дарування укладений у простій письмовій формі, в той час як законодавство вимагає нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Встановивши, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу і за спільні кошти подружжя, що відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про належність цього майна ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Посилання заявника на те, що у ОСОБА_4 у період їх спільного проживання не було доходів, які б надали їй можливість рівноцінно приймати участь у купівлі спірного майна, не спростовують правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій про віднесення цього майна до спільного майна подружжя, так як відповідно до статті 60 СК України набуте подружжям у період шлюбу майно належить їм на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Доводи заявника про те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, так як придбана за грошові кошти, подаровані йому особисто, відхиляються касаційним судом.

Судами попередніх інстанцій надано оцінку поданому ОСОБА_5 договору дарування грошових коштів від 29 грудня 2012 року у сумі 38 000 доларів США і встановлено, що цей договір у порушення вимог статті 719 ЦК України нотаріально не посвідчений, тому є недопустимим доказом і не підтверджує отримання відповідачем грошових у розмірі 38 000 доларів США та купівлю за рахунок цих коштів спірної квартири.

Твердження заявника про те, що висновки судів попередніх інстанцій не узгоджуються із висновками, висловленими Верховним Судом України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, помилкові.

У даній постанові Верховний Суд України роз'яснив, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається також спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя і є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

У даній справі суди першої і апеляційної інстанцій, оцінивши подані сторонами докази, дійшли висновку про недоведеність доводів ОСОБА_5 щодо придбання спірної квартири за рахунок його особистих коштів, тому зазначили про належність цього майна сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки не суперечать висновкам, висловленим Верховним Судом України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині і рішення апеляційного суду без змін.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про припинення права на частку у спільному майні заявником не оскаржується, тому судові рішення у цій частині касаційним судом не переглядаються.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року у незміненій судом апеляційної інстанції частині і рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик