Справа №2-21/11
Провадження №2-др/522/22/18
У Х В А Л А

11 липня 2018 року м. Одеси

Приморський районний суд міста Одеси

у складі : головуючого - судді Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши в судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі №2-21/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01.12.2017 року звернулась до суду із письмовою заявою про ухвалення додаткового рішення у справі №2-21/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно.

Посилалась на те, що суд першої інстанції визнав за ОСОБА_1 право власності 1/2 частину спадкового майна ОСОБА_3, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, не врахував той факт, що відповідач ОСОБА_2 01.10.2007 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Другою ОДНК на спадкове майно, яке належало померлому 19.08.2006р. ОСОБА_3 у вигляді 175/1000 вказаної квартири, в той час вона (заявниця) звертала увагу суду на вказані обставини в своїх доповненнях до позову та просила визнати частково недійсним вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом. Посилалась на те, що судом 1ї інстанції також не прийнято до уваги, що вона, ОСОБА_1, своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про те, що вона претендує на спадкове майно померлого ОСОБА_3, вказав, що вона проживала з ним однією сімєю з 2001 року. Вказувала, що у раніше існуючих судових спорах вже було встановлено факт її спільного проживання з померлим ОСОБА_3 однією сімєю. Стверджувала, що судом не були розглянуті її вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування та скасування на цій підставі виданого йому свідоцтва про право на спадщину, визнання її спадкоємцем першої черги за законом та цій підставі визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1, від якої вона не відмовлялась.

Таким чином, за вказаних обставин, просила ухвалити додаткове рішення в частині вимог про усунення відповідача від спадкування майна ОСОБА_3, померлого 13.08.2006 року, та визнання її спадкоємцем першої черги за законом.

Заява з матеріалами справи була передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Кравчук Т.С.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 12.04.2018 року №1093/0/15-18 про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у звязку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді Кравчук Т.С. Антонецького С.Л., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 21.05.2018 року була призначена до розгляду на 11.07.2018 року.

У судовому засіданні заявниця та її представник ОСОБА_5 (по ордеру серії ОД №165881 від 11.07.2018 року) подану заяву підтримали та просили задовольнити. Представник посилався на те, що було вже два судових рішення: спочатку в 2007 році суд визнав факт проживання її та ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу. Також, 07.10.2009 року був задоволений її позов та встановлено факт проживання. Була ухвала апеляційного суду від 26.02.2010 року, в якій зазначено, що суд 1ї інстанції обґрунтовано визнав факт проживання позивачки ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_3 однією сімєю. Проте, ці обставини не були враховані судом за розглядом даної справи і суд відмовив у позові ОСОБА_1. Посилались на те, що судом не були вирішені позовні вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування та скасування на цій підставі виданого йому свідоцтва про право на спадщину, визнання її спадкоємцем 1ї черги за законом, не зважаючи на те, вона, ОСОБА_1, неодноразово уточнювала та доповнювала позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_6 (по ордеру серії ОД №188017 від 20.02.2018 року) у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1, просив відмовити в ухваленні додаткового рішення. Вказав, що судовим рішенням було встановлено, що відповідач на законних підставах набув спадщину, і відмовлено у задоволенні інших вимог. На зараз заявниця фактично намагається змінити рішення суду і ця заява містить додаткові вимоги, які не були заявлені нею за час розгляду справи судом.

У судове засідання не зявився представник третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, за згодою осіб, які були присутні у судовому засіданні, ухвалив слухати справу за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26.12.2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно.

25 березня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1. Рішення набрало законної сили 05.04.2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.06.2013 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_1.

Згідно ч. 3 ст. 127 ЦПК України, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦПК України, редакція якої діяла на момент подання заяви ОСОБА_1, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Аналогічні положення містяться у частині 2 статті 270 діючого ЦПК України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», редакція якого діяла на момент ухвалення рішення судом 25.03.2013 року, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню,- з наступного дня після його постановлення.

Отже, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2013 року, яке набрало законної сили 05.04.2013 року, підлягало виконанню протягом одного року, тобто до 05.04.2014 року, і саме у зазначений строк ОСОБА_1 мала право звернутися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду.

Частиною 1 статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Між тим, жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду заявниця не навела та клопотання про поновлення пропущених строків звернення до суду не заявляла.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено зокрема задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Це включає часові обмеження, фінансовий тягар, вимоги щодо форми звернення тощо.

Розглядаючи підстави поновлення строків, ЄСПЛ вказав, що однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, аби дізнатися про стан відомого їм судового провадження («ОСОБА_7 проти України» та «ОСОБА_4 проти України»). Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України»).

Тобто суд вказує, що дослідженню підлягають підстави поновлення строків.

Враховуючи викладене, суд вбачає, що пропущений строк є значним, а його безпідставне поновлення буде мати своїм наслідком порушення принципу юридичної визначеності, що є недопустимим.

При цьому легітимна мета обмеження прав дотримана, права заявника не порушені, оскільки вона з клопотанням про поновлення процесуального строку на ухвалення судового рішення суду, навівши поважні підстави для його поновлення, до суду не зверталась, була обізнана про ухвалене судове рішення, отримавши відповідне судове рішення завчасно.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, оскільки заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення подана із значним пропуском встановленого ч. 2 ст. 220 ЦПК України, в редакції від 2004р., строку, а тому остання підлягає залишенню без розгляду.

Крім того, дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що ОСОБА_1, уточнюючи позовні вимоги (т.1,а.с.152; т.2, а.с.32; а.с.55-56, а.с.71-72, а.с.79-80, а.с.109-113), не заявляла до суду вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування та скасування на цій підставі виданого йому свідоцтва про право на спадщину, та визнання її спадкоємцем першої черги за законом після померлого ОСОБА_3, тобто фактично просить суд вирішити нові позовні вимоги.

Між тим, у відповідності до п. 20 Постанови Пленуму від 18.12.2009 року №4 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. 220 ЦПК України в редакції 2004р. та ст. 10, 13, 126-127, 223, 247, 260, 270, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі №2-21/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, про визнання права власності на спадкове майно - залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали. Учасники справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 13.07.2018 року.

Суддя Л.В. Домусчі