Справа № 376/103/18 Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/2995/18 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 4 12.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Журби С.О., Кулішенко Ю.М., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, особи, які не брали участі у справі - ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при її постановленні.

Просять ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ч. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними, або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 19 січня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із названим позовом, де просила,

визнати за нею право особистої приватної власності на 19/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, з відповідною частиною господарських будівель та споруд,

визнати за нею право особистої приватної власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2,

визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_3 з господарськими будівлями та спорудами,

визнати за нею право особистої приватної власності право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_4, з кадастровим номером НОМЕР_1,

визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,238 га, яка розташована в АДРЕСА_4, з кадастровим номером НОМЕР_2,

визнати за нею право особистої приватної власності на 33,334% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Калина», що в гривневому еквіваленті становить 1 000 000 грн. ( а.с. 1-4 т. 1 ).

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_6, а назване майно було оформлене на нього, в той час, коли воно було придбано за її особисті кошти.

Разом з цим, зазначає, що ОСОБА_5 має намір оформити право власності на спірне майно на себе шляхом прийняття спадщини ( там же ).

12 лютого 2018 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з заявою про затвердження мирової угоди, в якій ОСОБА_5 повністю визнає названі позовні вимоги та не заперечує проти укладення мирової угоди ( а.с. 70-71 т. 1 ).

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року місцевий суд, зокрема, визнав мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за якою визнано право власності за ОСОБА_4 на 19/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, загальною площею 506,2 кв.м., житловою площею 260,1 кв.м.,

нежитлову будівлю по АДРЕСА_2, загальною площею 1567,6 кв.м.,

житловий будинок №99 АДРЕСА_5 з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 89,50 кв.м., житловою площею 56,10 кв.м.,

земельну ділянку, площею 0,1000 га., яка розташована по АДРЕСА_6 в м. Сквира, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),

земельну ділянку, площею 0,2380 га., яка розташована по АДРЕСА_6 в м. Сквира, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, призначена для ведення особистого селянського господарства.

33,334% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Калина», що становить 1 000 000 ( один мільйон ) грн.

Провадження у справі закрито.

На обгрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що при затвердженні даної мирової угоди не порушуються права та охоронювані законом інтереси інших осіб, умови мирової угоди відповідають вимогам закону, зокрема, ст.ст. 207, 255 ЦПК України і є вирішенням спору, що виник між сторонами, тому є всі підстави для затвердження укладеної мирової угоди і закриття провадження по справі.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, не погоджуючись із постановленою ухвалою, 05 червня 2018 року подали на ухвалу місцевого суду апеляційну скаргу, посилаючись на порушення своїх прав та інтересів.

При цьому, зазначають, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач набула право власності на спірне майно, ОСОБА_5 прийняв спадщину після померлого діда та відповідно до рішення в іншій цивільній справі, яке набрало законної сили, має погасити заборгованість, як спадкоємець померлого, перед апелянтами в розмірі 522 340 грн. та 254 800 грн., відповідно.

І, як наслідок, вважають, що оскаржувана ухвала порушує їх права, оскільки спірне майно може складати вартість боргових зобов'язань ( а.с. 77-84 т. 1 ).

При розгляді апеляційної скарги суд другої інстанції суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Затвердження судом мирової угоди, якою вирішується питання визнання права власності, передбачає необхідність з'ясування, зокрема, чи не може бути при цьому порушено права та інтереси інших осіб.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 3 т. 2 ).

Відповідно до договору купіль-продажу від 20 серпня 1981 року ОСОБА_6 належало на праві приватної власності 19/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, з відповідною частиною господарських будівель та споруд ( а.с. 16-19, 20-31 т. 1 ).

Відповідно до договору-купівлі продажу від 15 грудня 1999 року ОСОБА_6 належало на праві приватної власності нежитлова будівля по АДРЕСА_2 ( а.с. 33-34 т. 1 ).

ОСОБА_6 належало на праві приватної власності житловий будинок №99 та земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2, НОМЕР_1 по вул. Рози Люксембург в м. Сквира, Київської області з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 квітня 2013 року ( а.с. 40, 41-45, 46-50 т. 1 ).

ОСОБА_6 належало на праві приватної власності 33,334% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Калина», що в гривневому еквіваленті становить 1 000 000 грн. ( а.с. 51-53 т. 1 ).

21 липня 2016 року та 05 квітня 2017 року ОСОБА_5 звертався до приватного нотаріуса Білоцерківського міського округу Київської області Губенко Тетяни Анатоліївни із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після померлого ОСОБА_6 ( а.с. 2, 115 т. 2 ).

10 жовтня 2016 року до приватного нотаріуса звернулися ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 із заявами про відмову від прийняття спадщини, яка залишилася після померлого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 ( а.с. 28, 32, 35 т. 2 ).

Також, 10 жовтня 2016 року до приватного нотаріуса звернулася ОСОБА_4 із заявою про відмову від прийняття спадщини, яка залишилася після померлого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 та просила видати свідоцтво про право власності на часту в спільному майні подружжя ( а.с. 39 т. 2 )

Разом з цим, до названого нотаріуса 14 вересня, 26 жовтня 2016 року звернулися ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_11, як кредитори померлого ( а.с. 15-16, 22-23, 46-49, 78-81 т. 2 ).

При цьому, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 08 травня 2018 року, зокрема, стягнуто з ОСОБА_5, як спадкоємця ОСОБА_6, на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 01 квітня 2015 року в сумі 522 340 грн. та стягнуто з ОСОБА_5, як спадкоємця ОСОБА_6, на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 18 вересня 2014 року в сумі 254 800 грн. ( а.с. 127-131, 133-138 т. 1 ).

Відтак, на переконання апеляційного суду, ОСОБА_5 є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 та зобов'язаний задовольнити вимоги зазначених кредиторів в межах вартості майна, одержаного у спадщину відповідно до положень ст.ст. 1216, 1218, 1282 ЦК України.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України, вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, місцевий суд визнавши мирову угоду, з врахуванням встановлених апеляційним судом обставин, порушив положення ст.ст. 207, 255 ЦПК України, права та інтереси як сторін у справі так і кредиторів.

Окрім іншого, будь-яких доказів на підтвердження права власності ОСОБА_4, одноосібно, на спірне майно згідно положень ст.ст. 76, 81 ЦПК України матеріали справи не містять і не надані вони суду апеляційної інстанції.

Навпаки, всі правовстановлюючі документи на спірне майно оформлені на ОСОБА_6, які згідно положень ст. 204 ЦК України є правомірними.

При цьому, позивач перебувала із останнім, за життя, у шлюбі, а відтак, майно набуте подружжям із 30 січня 1981 року, належть дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності згідно положень ст.ст. 60, 61 СК України.

За таких обставин, суд першої інстанції не звернув уваги на викладене, а тому, з порушенням зазначених вимог матеріального та процесуального права, помилково прийшов до висновку про необхідність визнання, а не затвердження, як зазначено у процесуальному законі, мирової угоди.

Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення названих норм матеріального та процесуального права при її постановленні, на переконання суду другої інстанції, знайшли своє повне підтвердження при розгляді апеляції.

Окрім цього, при ухваленні судового рішення по справі, колегія суддів також враховує необхідність забезпечення права сторін по справі та апелянтів на доступ до правосуддя, яке встановлено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, ухвала суду першої інстанції постановлена із названими порушеннями, а тому, відповідно до положень ст. 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 76-81, 263, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляцйіний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити. Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_12