Справа №487/3812/17 16.07.2018
Провадження №22-ц/784/1135/18
Справа № 487/3812/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/1135/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого під головуванням судді Біцюк А.В. о 09 годині 53 хвилині 08 травня 2018 року в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва, у цивільній справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу другого з батьків,

у с т а н о в и л а :

20 липня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

З 21 червня 2008 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Від даного шлюбу вони мають дитину - дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

18 листопада 2015 року, за рішенням суду шлюб між сторонами розірвано.

Разом з тим, відповідач, з часу розірвання шлюбу, участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться. Більш того, останній чинить позивачу перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Також, відповідач відмовляється надати передбачений законодавством України дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон.

Під час розгляду справи, позивач, посилаючись на тривалий розгляд справи, декілька разів уточнювала свої вимоги в частині періоду виїзду дитини за кордон і остаточно просила суд - надати дозвіл на одноразовий виїзд дитини за кордон, тривалістю до 15 календарних днів до Туреччини (місто Анталія) в період з 01 липня 2018 року по 31 вересня 2018 року або до Єгипту (місто Шарм-Ель-Шейх) в період з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2018 року, описку в якому виправлено ухвалою від 15 травня 2018 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл на одноразовий тимчасовий (тривалістю не більше п'ятнадцяти календарних днів) виїзд за межі України неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до міста Шарм-Ель-Шейх (Египет) в період з 01 жовтня 2018 року, але не раніше дня набрання рішенням у справі законної сили, до 30 листопада 2018 року (включно), без нотаріально посвідченої згоди і супроводу батька - ОСОБА_4, у супроводі матері - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зобов'язавши її повернути дитину в Україну після спливу терміну перебування за кордоном.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 гривень.

ОСОБА_4, діючи через свого представника ОСОБА_5, подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовував тим, що у зв'язку з політичною та безпековою ситуацією у Турецькій республіці та Арабській республіці Єгипет він непокоїться за безпеку та здоров'я дитини, та вважає, що на даний час така поїздка не сприятиме інтересам дитини, її всебічному розвитку та оздоровленню.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що вони є обґрунтованими, оскільки тимчасовий виїзд дитини за кордон на відпочинок не порушує прав батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні дитини.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Так, за ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

За загальними правилами, встановленими Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами), оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Згідно з положеннями ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57.

Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст.153,157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що з 21 червня 2008 року позивачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Від даного шлюбу вони мають малолітню дитину - дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3).

Рішенням Заводського районного суду від 18 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4).

На даний час, ОСОБА_2 має намір вивезти малолітню ОСОБА_6 нга п'ятнадцять днів до Туреччини (місто Анталія) в період з 01 липня 2018 року по 31 вересня 2018 року або до Єгипту (місто Шарм-Ель-Шейх) в період з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року, однак ОСОБА_4 не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

За такого, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також, врахувавши обставини справи, колегія суддів виходить з наявності підстав, передбачених ст.313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, що вірно констатував і суд першої інстанції.

При цьому, колегія суддів вважає, що в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушує і не обмежує.

До того ж, надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_6 за кордон до Туреччини (місто Анталія) в період з 01 липня 2018 року по 31 вересня 2018 року або до Єгипту (місто Шарм-Ель-Шейх) в період з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року без згоди батька ОСОБА_4 в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її розвитку. При цьому, такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення дитини.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що надання судом дозволу без супроводу батька суперечить нормам матеріального права, чим фактично порушує його інтереси щодо участі у вихованні дочки та можливості спілкування з нею є безпідставними, оскільки за рішенням суду надано тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька, у конкретний проміжок часу із зазначенням держави прямування.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року