Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 289/1401/15-ц

провадження № 61-26113св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області у складі судді Невмержицького І. М. від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Товянської О. В., Кочетова Л. Г., від 16 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ в натурі житлового будинку, виділ 1/2 частки земельної ділянки в натурі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він і ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1, їм належить по 1/2 ідеальній частині у будинку. Відповідач у добровільному порядку ділити житло не погоджується та прийняти рішення про поділ прилеглої до будинку присадибної ділянки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, зменшивши позовні вимоги, просив суд виділити йому 1/2 частку спірного будинку в натурі, виходячи з варіанту № 3 (частка № 2) експертного висновку, а саме приміщення будинку: кімнату 1-6 площею 16,5 кв. м, вартістю 16 420 грн; коридор 1-1 площею 9,4 кв. м, вартістю 9 354 грн; кладову 1-2 площею 3,5 кв. м, вартістю 3 483 грн, кухню 1-3 площею 10,4 кв. м, вартістю 10 350 грн, господарські будівлі і споруди: сарай «Б» вартістю 12 900 грн, погріб «И» вартістю 3 756 грн, вбиральню «У» вартістю 2 016 грн ,огорожу М 1-2 (1/2 частину) вартістю 1 185 грн, що складає реальну (арифметичну) частку (51/100) від всього домоволодіння вартістю 59 464 грн. При цьому він готовий сплатити відповідачу грошову компенсацію у розмірі 1 114 грн різниці вартості часток.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2016 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Виділено в натурі частки домоволодіння та надвірних споруд згідно з варіантом № 3 експертного висновку від 24 лютого 2016 року наступним чином:

ОСОБА_1 як співвласнику виділено: кімнату 1-6 площею 16,5 кв. м, вартістю 16 420 грн, коридор 1-1 площею 9,4 кв. м, вартістю 9 354 грн, кладову 1-2 площею 3,5 кв.м, вартістю 3 483 грн, кухню 1-3 площею 10,4 кв. м, вартістю 10 350 грн, господарські будівлі і споруди: сарай «Б» вартістю 12 900 грн, погріб «И» вартістю 3 756 грн, вбиральню «У» вартістю 2 016 грн, огорожу М 1-2 (1/2 частину) вартістю 1 185 грн, що складає реальну (арифметичну) частку (51/100) від всього домоволодіння вартістю 59 464 грн.

ОСОБА_2 як співвласнику виділено: кімнату 1-5 площею 22,6 кв. м, вартістю 22 490 грн, кімнату 1-4 площею 13,2 кв. м, вартістю 13 136 грн, літню кухню «В», вартістю 20 425 грн та огорожу М1-2 (1/2 частину) вартістю 1 185 грн, а всього по будівлям та спорудах (49/100) на суму 57 236 грн.

Зобов'язано обох співвласників провести ремонтно-будівельні роботи, направлені на забезпечення ізольованого користування та розпорядження приміщеннями, які виділяються співвласникам, одне від одного з урахуванням висновку експерта по варіанту № 3 та проведеного розподілу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 1 114 грн як компенсацію різниці при відступі реальних часток від ідеальних.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що кожний з учасників спільної сумісної власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, Законом або рішенням суду. При цьому суд врахував, що відповідач не заперечувала щодо існуючого нині порядку користування житловими та підсобними приміщеннями будинку, господарськими спорудами та земельною ділянкою та обрав варіант поділу домоволодіння, за яким відступ від ідеальних часток є мінімальним.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновком місцевого суду, зазначивши, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та вирішив спір з урахуванням положень статті 367 ЦК України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 6 постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (із подальшими змінами), а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У лютому 2017 рокуОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким здійснити поділ домоволодіння за варіантом № 1 експертного висновку від 24 лютого 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є необґрунтованими, що полягає у порушенні судом норм процесуального права, у порушенні оцінки доказів у справі в їх сукупності.

Судами не було враховано рекомендації судового експерта ОСОБА_3, який у своєму висновку від 24 лютого 2016 року № 012/15 зазначив, що заради безпеки проживаючих у будинку людей доцільно залишити варіант № 1 поділу домоволодіння (додаток № 1). Проте дана рекомендація судового експерта, спеціаліста у галузі будівництва та архітектури судом не була взята до уваги, не досліджувалася належним чином та не знайшла свого відображення в оскаржуваному рішенні, а також не наведено мотивів відмови в дослідженні цієї обставини, що є порушенням вимог статей 10, 57-59, 212 ЦПК України 2004 року (щодо змагальності, рівності сторін у наданні доказів та доведеності їх переконливості, належності та допустимості засобів доказування, їх оцінки), порушенням вимог статей 213, 215 ЦПК України 2004 року (щодо законності та обґрунтованості рішення, змісту рішення суду).

Також суди помилково дійшли висновку, що на сьогодні вона з позивачем користуються своїми частками домоволодінні саме за третім варіантом експертного висновку від 24 лютого 2016 року, який і відобразили у своїх рішеннях, адже на протязі тривалого часу - чотири роки, вона з позивачем користуються своїми частками вищевказаного домоволодіння за першим варіантом експертного висновку від 24 лютого 2016 року № 012/15 і мають окремі входи(поставлені капітальні дверні проходи) до своїх частин будинку, переробили пічне опалення для цього.

Крім того, про однобічність, формалізований підхід суду до справи вказує і те, що колегією суддів апеляційної інстанції не було взято до уваги, не було надано належної оцінки та не враховано стан будинку, а також той факт, що він має значні дефекти (тріщини у зовнішніх стінах будинку, великі тріщини між стелею, дахом і стінами(фотокартки, що підтверджують даний факт, містяться в матеріалах справи)). А при виконанні певних ремонтно-будівельних робіт (пробивання нових входів, вікон тощо) будинок взагалі може частково зруйнуватися (впаде стеля чи частина стіни), що в свою чергу буде загрожувати їхньому здоров'ю та життю, а також буде порушувати її майнові права,адже, враховуючи нинішні ціни на будівельні матеріали, вона не готова проводити крім ремонтних робіт будинку, ще й його відновлювальні роботи, однак ці докази апеляційним судом взагалі не було взято до уваги, свого відображення в оскаржуваній ухвалі вони так і не знайшли.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права. Зазначив, зокрема, що немає у висновку судової будівельно-технічної експертизи будь-яких рекомендацій експерта про те, що заради безпеки проживаючих у будинку людей доцільно залишити варіант № 1 поділу домоволодіння.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до положень статей 303, 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в статті 315 ЦПК України 2004 року, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

На порушення вищезазначених положень закону апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Проте апеляційний суд взагалі не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не надав належної правової оцінки доводам відповідача, не врахував стан спірного будинку і всі надані експертом варіанти його поділу згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2016 року № 012/15.

Крім того, в ухвалі апеляційного суду в порушення вимог пунктів 2, 3 частини першої, частини другої статті 315 ЦПК України взагалі не зазначено встановлені судом обставини щодо кожної з вимог заявника та з яких мотивів і на підставі яких положень закону відхилені доводи апеляційної скарги.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанцій, ухвалюючи судове рішення в справі порушив норми процесуального права, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 січня 2017 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк