АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/4322/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Яремка В.В.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: Чернівецька міська рада, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа: Державний реєстратор Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації Недошитко Надія Богданівна,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_8 від імені ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 червня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Стоцької Л.А., повний текст якого складено 21 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач звернулася до відповідачів з позовом про визнання незаконним рішення та його скасування, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2006 року належала на праві власності квартира №3, що по АДРЕСА_1 в будинку літ.Б-1, якій рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №604/19 від 11.11.2014 року була присвоєна окрема поштова адреса 5-А на цій вулиці і що розташована на земельній ділянці разом з будинком під літ. А-1, власниками якого є відповідачі.

З метою приватизації спільної земельної ділянки будинків АДРЕСА_1 було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки безоплатно у власність для обслуговування житлового будинку та виготовлено проект розподілу, проте відповідачі не погодилися з таким розподілом і виготовили свій, за яким ширина проїзду з АДРЕСА_1 на її земельну ділянку становить 1 м. За відсутності її згоди даний проект було погоджено на засіданні

Провадження №22-ц/794/856/18 Категорія 47

комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних спорів та рішенням Чернівецької міської ради №725 від 29.05.2017 року земельну ділянку площею 0,0544 га було передано у спільну сумісну власність відповідачів.

Із вказаним рішенням вона не погоджується, вважає його незаконним та таким, що порушує її права суміжного землекористувача і зазначає, що на даний час власники суміжної земельної ділянки почали будівництво паркану, позбавивши її можливості належного здійснення права користування земельною ділянкою, оскільки відсутність проїзду позбавляє її можливості заїзду транспорту для здійснення ремонту будинку, створені перешкоди у доступу рятувальним службам.

На підставі викладеного просила визнати незаконним та скасувати рішення Чернівецької міської ради №725 від 29.05.2017 року в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,0544 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_8 від імені ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення і неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір з приводу розподілу земельної ділянки площею 0,0763 га, яка закріплена за будинком АДРЕСА_1, однак предметом позову є визнання незаконним та скасування рішення 29 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 29.05.2017 року №725 про передачу відповідачам у власність земельної ділянки з порушенням порядку її приватизації, що негативно вплинуло на певний обсяг прав позивача щодо користування своєю земельною ділянкою.

Вказує, що відповідачі в судовому засіданні визнали, що Чернівецька міська рада не приймала рішення про надання їм дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 і такий проект не розроблявся, не погоджувався з відповідними органами та не затверджувався органом місцевого самоврядування.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що аргументи позивача щодо невідповідності розробленого проекту розподілу земельної ділянки відповідачами вимогам ДБН, у зв'язку з чим рішення Чернівецької міської ради №725 від 29.05.2017 року в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,0544 га слід визнати незаконним та скасувати, є безпідставними, оскільки у відповідності до загальних положень ДБН 360-92* ДБН «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» державні будівельні норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми є обов'язковими для органів державного управління, місцевого і регіонального самоврядування підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території сільських поселень. Мережу вулиць і проїздів сільського населеного пункту слід формувати відповідно до його планувальної структури і рельєфу місцевості.

Згідно п.2* Додатку 3.1 «Протипожежні вимоги» ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» при проектуванні проїздів і пішохідних шляхів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових і громадських будинків, в тому числі із вбудовано-прибудованими приміщеннями, і доступ пожежників з автодрабинами або автопідйомників в будь-яку квартиру або приміщення. Ширина проїзду повинна бути не менше 3,5 м.

Суд зазначив, що дані державні норми обов'язково поширюються на правовідносини, що виникають під час проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України, однак, у даному випадку, відсутнє проектування нового та реконструкція існуючого об'єкту, а також вказав, що позивачем не було надано суду доказів можливості розподілу спірної земельної ділянки з урахуванням зазначених норм ДБН та одночасним дотриманням прав усіх співвласників щодо належних їм розмірів земельних ділянок у відповідності до вимог ч.4 ст. 120 ЗК України.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Про те, оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи щодо складу будинку АДРЕСА_1, належності квартир на праві власності сторонам по справі, розташування квартир у будинку та на земельній ділянці площею 0.0904 га ще з 1953 року, присвоєння житловому будинку літ.Б, власником якого є ОСОБА_1, поштової адреси АДРЕСА_1 сторонами визнаються та не спростовуються.

Судом попередньої інстанції вірно встановлено, що на час приватизації за адресами АДРЕСА_1 було закріплено земельну ділянку площею 0,0763 га (т.1 а.с.142), згідно розподілу якої і виник спір між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 30.11.2015 року звернулась до Чернівецької міської ради із заявою про надання їй дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки безоплатно у власність.

В подальшому, рішенням Чернівецької міської ради №88 від 28.01.2016 року ОСОБА_9 надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0219 га (т.1 а.с.17-19).

12.04.2017 року ОСОБА_3 ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 звернулись до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради з заявою про передачу їм у власність земельної ділянки, площею 0,0544 га за адресою м. Чернівці АДРЕСА_1 (т.1 а.с.98), у зв'язку з чим протоколом засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних спорів від 08.02.2017 року, яке відбувалося за участю представників обох сторін, було погоджено межу між земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 за розробленим кадастровим планом ПП «Терра-Буковина» з площею 0,0219 га (т.1 а.с.118) та 09.02.2017 року, було складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (т.1 а.с.119).

Пунктом 28 рішення Чернівецької міської ради №725 від 29.05.2017 року було передано ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 безоплатно у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0544 га (кадастровий номер НОМЕР_1) (т.1 а.с.94-97).

Відповідно до ст.2 ЗК України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

У відповідності до ст.12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За вимогами ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до положень ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності, зокрема, перебувають земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Частинами 4 та 5 вказаної статті встановлено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Одночасно положеннями ч.4 ст.120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За змістом ч.6 ст. 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 Кодексу і затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

В силу ч.12 ст.186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок погоджується: у разі якщо поділ, об'єднання земельних ділянок здійснюється її користувачем - власником земельних ділянок, а щодо земельних ділянок державної або комунальної власності - органом виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу; у разі поділу, об'єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, - заставодержателем; у разі поділу, об'єднання власником земельної ділянки, що перебуває у користуванні, - землекористувачем.

Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок затверджується замовником.

За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (ч.6 ст. 186-1 Кодексу).

Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст.91, 96, 103 Земельного кодексу України).

Частиною 1 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно абзацу 4 ч.1 ст.123 ЗК України надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Частина 2 зазначеної статті передбачає, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч.3 ст.123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу зазначених норм не вбачається обов'язкове погодження меж сусідніми користувачами земельної ділянки, що спростовує твердження позивача про незаконність оскарженого рішення внаслідок відсутності згоди ОСОБА_1

Про те, відповідачі не заперечили ту обставину, що реалізуючи право на приватизацію земельної ділянки, на якій розміщено належне їм нерухоме майно, вони не зверталися із заявою про прийняття рішення (дозволу) на розробку проекту землеустрою щодо її відведення, таке рішення уповноваженим органом не приймалося. Крім цього, рішення № 725 від 29.05.2017 року 29 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради в додатку 2 не містить відомостей про затвердження проекту відведення за спірною адресою, а лише пунктом 28 вирішено питання про передачу земельної ділянки у власність.

Крім того, у відповідності до ч.2, 3, 4 ст.42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Таким чином, визначеного законом порядку набуття права власності на земельну ділянку в порядку приватизації відповідачами та органом, уповноваженого на вирішення цих питань, дотримано не було, що підтверджує доводи позивача щодо незаконності оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Згідно з ч.2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Пунктом 19 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

Встановляючи наявність порушеного права позивача оскарженим рішенням, колегія суддів виходить із визнаних сторонами та підтверджених доказами наступних обставин.

Співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 спільно користувалися закріпленою земельною ділянкою з 1953 року до часу приватизації її частини згідно оскаржуваного рішення. Після отримання у власність земельної ділянки площею 0,0544 га без створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідачі приступили до її використання та звели огорожу на бетонному фундаменті на межі із земельною ділянкою, що залишилася у користування ОСОБА_1, таким чином, що для проходу до свого будинку останній залишився 1м, при тому, що до приватизації сторони, зокрема ОСОБА_1, мали можливість також проїзду до власного нерухомого майна.

Враховуючи верховенство права як основну засаду цивільного судочинства, колегія суддів відзначає, що такі дії відповідачів порушують правила добросусідства, внаслідок яких ОСОБА_1 була обмежена в користуванні земельною ділянкою згідно закріпленого між сусідами до приватизації звичаю.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Відповідно до пп. 1, 3 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, третя особа: Державний реєстратор Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації Недошитко Надія Богданівна, про визнання незаконним рішення та його скасування задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення 29 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 29.05.2017 року №725 про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0544 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, В.В. Яремко/