Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 464/1977/16-ц

провадження № 61-29710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року в складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 27 вересня 2007 року укладено кредитний договір № 7-1/176к-07 на загальну суму 125 000,00 дол. США терміном повернення кредиту до 26 вересня 2037 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованість за кредитом у загальному розмірі 119 156,15 дол. США.

Станом на 16 січня 2016 року відповідачі рішення суду не виконали, заборгованість за кредитним договором не сплатили, у зв'язку з чим заборгованість становить 162 803,51 дол. США, у тому числі: заборгованість за кредитним договором - 17 255,82 дол. США; дострокове стягнення за кредитом - 90 881,17 дол. США; відсотки - 49 958,97 дол. США, підвищені відсотки - 4 707,55 дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та іпотекодавцями - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 27 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Нор Н. М. та зареєстрований в реєстрі за № 7551, відповідно до якого відповідачі передали в іпотеку будинок за адресою: АДРЕСА_1

Враховуючи те що відповідачі не виконують умов кредитного договору та не погашають заборгованість, керуючись статтями 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», позивач просив задовольнити позов шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано право власності на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність ПАТ «Універсал Банк», а саме цегляний житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Цей цегляний житловий будинок позначений в поверховому плані літерою «А-2», складається із семи житлових кімнат, загальною житловою площею 125,5 кв. м та двох кухонь. Загальна площа будинку становить 433,1 кв. м. До будинку відносяться «Б» - цегляний сарай, «В» - цегляний сарай-майстерня, «Г» - цегляна котельня, «Д» - б/бетонний погріб, «1» - огорожа з азбест. лист., «3» - металеві ворота, «І» - асфальтобетонні тротуари, які належать іпотекодавцям ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, за ціною 4 152 000,00 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 вересня 2007 року № 11-1/176к-07 у сумі 162 803,51 дол. США.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Універсал Банк» суму сплаченого судового збору в розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Сума заборгованості за умовами договору на січень 2016 року становила 162 803,51 дол. США, тобто обраний позивачем спосіб захисту є співмірним вартості майна.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами договору іпотеки та положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що вартість предмета іпотеки на момент прийняття її у власність іпотекодержателем не може бути нижчою від експертної оцінки, проведеної не пізніше ніж за три місяці до цього, а також того, що станом на день ухвалення рішення суду апеляційної інстанції ПАТ «Універсал Банк» не було кредитором за зобов'язаннями, що випливають з кредитного договору № 7-1/176к-07.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Суд установив, що 27 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 7-1/176к-07 на загальну суму 125 000,00 дол. США терміном повернення кредиту до 26 вересня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та іпотекодавцями: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 27 вересня 2007 року були укладені договори іпотеки, посвідчені приватним нотаріусом Нор Н. М. та зареєстровані в реєстрі за № 7551, відповідно до якого іпотекодавці передали у іпотеку цегляний житловий будинок разом із господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Цей цегляний житловий будинок позначений в поверховому плані літерою «А-2», складається із семи житлових кімнат житловою площею 125,5 кв. м. та двох кухонь. Загальна площа будинку становить 433,1 кв. м. До будинку відносяться «Б» - цегляний сарай, «В» - цегляний сарай-майстерня, «Г» - цегляна котельня, «Д» - б/бетонний погріб, «1» огорожа з азбест. лист, «3» - металеві ворота, «І» - асфальтобетонні тротуари.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та поручителів ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованість за кредитом у загальному розмірі 119 156,15 дол. США.

Станом на 16 січня 2016 року відповідачі рішення суду не виконали, заборгованість за кредитним договором не погашають, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка становить 162 803,51 дол. США, у тому числі: заборгованість за кредитним договором - 17 255,82 дол. США; сума дострокового стягнення за кредитом - 90 881,17 дол. США; відсотки - 49 958,97 дол. США, підвищені відсотки - 4 707,55 дол. США.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що відповідачі неналежним чином виконували свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, і у ПАТ «Універсал Банк» виникло право вимагати задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові: на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов іпотечних договорів іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем - позичальником та/або іпотекодавцями - майновими поручителями зобов'язань за цим договором та/або за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку та умовах, передбачених цим договором (пункт 2.1.4).

Пунктом 4.1 іпотечних договорів сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 4.3 договорів іпотеки).

Згідно з пунктом 4.4 іпотечних договорів реалізація предмета іпотеки здійснюється іпотекодержателем, державним виконавцем чи комісіонером одним із способів за вибором іпотекодержателя, зокрема: шляхом прийняття предмета іпотеки у власність іпотекодержателем в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким сторони домовились, що вартість предмета іпотеки не може бути нижчою від експертної оцінки майна, проведеної не пізніше, ніж за три місяці до моменту прийняття предмета іпотеки у власність іпотекодержателем.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього ж Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, законодавством передбачене право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач має відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначене вище узгоджується з висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Разом з тим апеляційний суд не взяв до уваги, що статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Суд першої інстанції, встановивши, що умовами договорів іпотеки передбачено реалізацію предмета іпотеки шляхом прийняття предмета іпотеки у власність іпотекодержателя в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в позасудовому порядку, а також врахувавши те, що не надано висновку про оцінку майна станом на день вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З урахуванням підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з ПАТ «Універсал Банк» підлягають стягненню на користь ОСОБА_6 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, - судовий збір у розмірі 768,00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року скасувати.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 березня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_6 судовий збір, понесений у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 768,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик