Постанова

Іменем України

12 грудня2018 року

м. Київ

справа № 308/8224/15-ц

провадження № 61-33376 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Фазикош Г. В., Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначило, що 26 березня 2008 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ 014Є/V-U, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі

30 000,00 дол. США, зі сплатою 17,00 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а у випадку порушення строків повернення кредиту - 34 проценти річних на дату сплати процентів, з кінцевим терміном повернення кредиту 25 березня 2013 року, а позичальник зобов'язалася здійснювати погашення заборгованості щомісячно, включаючи заборгованість за кредитом, за відсотками, комісією, та інші платежі згідно кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

26 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 014, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором № 014Є/V-U від

26 березня 2008 року у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, станом на 13 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 8 128,19 дол. США, з яких: 3 877,18 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 072,28 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 780,13 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 12,12 дол. США - штраф (фіксована частина),

386,48 дол. США - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014Є/V-U від 26 березня 2008 року у розмірі 8 128,19 дол. США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2015 року складає 167 684,51 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014Є/V-U від 26 березня 2008 року у розмірі

8 128,19 дол. США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2015 року еквівалентно 167 684,51 грн, з яких: 3 877,18 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 072,28 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 780,13 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 12,12 дол. США - штраф (фіксована частина),

386,48 дол. США - штраф (процентна складова).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник зобов'язання щодо поверненнякредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, а тому наявні підстави для солідарного стягнення з неї та поручителя заборгованості за кредитним договором № 014Є/V-U від 26 березня 2008 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 13 травня 2015 року.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

02 червня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня

2015 року залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_2, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 844,54 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що порука ОСОБА_2 за договором поруки № 014 від 26 березня 2008 року припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є 25 березня 2013 року, не перед'явило позовну вимогу до поручителя про виконання зобов'язання боржника з повернення кредиту.Визнаючи обгрунтованими висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_1 апеляційний суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо розгляду нових матеріального-правових вимог, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому оскільки відповідачі в суді першої інстанції не подавали заяву про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями приймати таку заяву до розгляду. Оскільки відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом за адресою їх зареєстрованого місця проживання, якого вони не змінювали, однак судова кореспонденція не була отримана ними не з вини суду, відсутні підстави вважати про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін у цивільному процесі, в тому числі щодо права відповідачів на подання заяви про застосування позовної давності.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просили скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2017 року у частині позовних вимог

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, та як наслідок безпідставно не розглянув їх заяву про застосування позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки кредитні кошти було отримано ОСОБА_1 у 2008 року, а останній платіж здійснено у 2011 році. Зазначили, що вирішення питання про застосування позовної давності має істотне значення для захисту прав та інтересів позичальника, оскільки у разі задоволення такої заяви розмір заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 суттєво зменшиться.

Станом на момент розгляду цієї справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє у межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скаргаОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 березня 2008 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ 014Є/V-U, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі

30 000,00 дол. США, зі сплатою 17,00 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а у випадку порушення строків повернення кредиту - 34 проценти річних на дату сплати процентів, з кінцевим терміном повернення кредиту 25 березня 2013 року.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору, надання кредитних коштів здійснюється окремими частинами - траншами кредиту (визначеними сумами коштів, обговореними у договорі про видачу траншу, наданими в рамках кредитного договору), сукупна величина сальдо по яких не може перевищувати суму кредиту, що становить 30 000 дол. США.

26 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про видачу траншу № 014Є/V-U/1 з додатком № 1, яким визначено графік погашення кредиту, відсотків і винагороди у вигляді щомісячних платежів.

На виконання умов кредитного договору та договору про видачу траншу,

ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі заяви про видачу готівки № 1 від 26 березня

2008 року, надало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 дол. США.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 13 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі

8 128,19 дол. США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2015 року еквівалентно 167 684,51 грн, з яких: 3 877,18 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 072,28 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 780,13 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 12,12 дол. США - штраф (фіксована частина),

386,48 дол. США - штраф (процентна складова).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

За своїм змістом позовна давність виступає законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (рішення Європейського суду з прав людини у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року та «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з того під час розгляду справи судом першої інстанції не було порушено принцип змагальності судового процесу, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду за адресою зареєстрованого місця проживання, а тому не була позбавлена можливості реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності.

Зазначених висновків суд апеляційної інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд не звернув увагу, що у матеріалах справи наявні поштові конверти, адресовані відповідачеві ОСОБА_1, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду

07 серпня 2015 року та 21 серпня 2015 року за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання, а відтак зазначене не можна вважати належним повідомленням відповідача про час та місце розгляду справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2015 року, відповідач ОСОБА_2, заяву якого в судовому засіданні підтримала і

ОСОБА_1, вказував на те, що позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» подана з пропуском позовної давності. Оскільки відповідачі не були належно повідомлені про час та місце судового розгляду, вони не могли реалізувати своє право на подання заяви про застосування позовної давності.

В апеляційній скарзі представник відповідачів - ОСОБА_3 також вказував на те, що відповідачі не були належно повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому не могли реалізувати своє право на подання заяви про застосування позовної давності, у зв'язку з чим просив суд застосувати її.

Залишаючи без змін рішення суд першої інстанції, апеляційний суд посилався на те, що він здійснює перевірку законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції (стаття 303 ЦПК України 2004 року), а тому не може розглядати нові матеріально-правові вимоги, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції, зокрема заяву про застосування позовної давності.

Такого висновку апеляційний суд дійшов з порушенням основних завдань та засад цивільного судочинства, зокрема основоположного принципу - верховенства права.

Одним із елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Справедливість судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 та статті 10 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак, а також на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови оппонента.

Оскільки відповідачі не були належно повідомлені судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, не брали участь у такому розгляді, зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом їх заяви про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Зазначеного правового висновок дійшла і Велика Палата Верховного Суду у справі № 14-59цс18 від 17 квітня 2018 року.

Без з'ясування обставин щодо початку перебігу позовної давності стосовно кожного простроченого щомісячного платежу за кредитним договором №014Є/V-U від 26 березня 2008 року, наявності правових підстав для нарахування ПАТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом, пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування, а також правомірності одночасного покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді штрафу та пені як складових неустойки, висновки апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_1, не можна вважати законними та обгрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2017 року у частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик