Номер провадження: 22-ц/785/4511/18
Номер справи місцевого суду: 521/7869/17
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Таварткіладзе О.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування,-

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 1995 року. На підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16 червня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу у них народились діти - ОСОБА_7, 1998 року народження, та ОСОБА_8, 2013 року народження.

Однак в теперішній час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, діти проживають з матір'ю.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 перешкоджає йому у спілкуванні з молодшою дитиною - ОСОБА_8, між сторонами відсутнє взаєморозуміння щодо подальшого виховання спільної дитини, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду, в якому просив зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкоди в спілкуванні з дитиною - ОСОБА_8, 2013 року народження, шляхом встановлення систематичних побачень з дитиною щосереди з 16.00 години до 20.00 год., без присутності матері - ОСОБА_6, щонеділі з 10.00 год. до 14.00 год. без присутності матері - ОСОБА_6, з правом відвідування у зазначені часи культурно-масових, спортивних, розважальних, оздоровчих закладів.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, визначивши спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні дитини ОСОБА_8 - шляхом встановлення систематичних побачень бутька з дитиною щосереди з 11.00 до 12.00 та у неділю у присутності матері, без права відвідування культурно - масових, спортивних, розважальних та оздоровчих закладів, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_4 представляє його адвокат. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частковоза таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. ст. 6, 27 названої Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини; визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, Зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування; зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною, та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Однак, згідно частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 23 серпня 1995 року, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року шлюб між ними розірвано (а.с. 6-7).

Сторони мають двох дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, після розірвання шлюбу діти проживають з матір'ю.

Між батьками малолітньої дитини існують напружені стосунки, у тому числі, у зв'язку з поділом майна подружжя й вони не можуть дійти згоди щодо способу та порядку спілкування з дитиною та її виховання.

Згідно висновку органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради №0264/01-20 від 03 лютого 2016 року, орган вважає можливим визначити спосіб участі позивача ОСОБА_4 у вихованні його малолітнього сина ОСОБА_8, 2013 року народження, шляхом встановлення перебування малолітнього з батьком щотижня з 11.00 до 13.00 год. у неділю, у присутності матері. При цьому, як випливає з положень висновку, ОСОБА_4, характеризується позитивно, протипоказань щодо спілкування з дитиною не має (а.с.11).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Оскільки батьки дитини не дійшли спільної згоди про встановлення графіку побачень ОСОБА_4 з сином, враховуючи прагнення батька на виконання зобов'язань з виховання дитини та перешкоджання у виконанні таких зобов'язань з боку матері, - суд визнав доцільним задовольнити заявлений позов та зобов'язав ОСОБА_6 не чинити перешкоди в спілкуванні з дитиною та, частково погодившись з положеннями висновку органу опіки та піклування, визначив спосіб участі батька у вихованні дитини шляхом встановлення систематичних побачень батька з дитиною щосереди з 16.00 години до 20.00 год., без присутності матері, щонеділі з 10.00 год. до 14.00 год. без присутності матері, з правом відвідування в зазначені часи культурно-масових, спортивних, розважальних, оздоровчих закладів.

Проте, приймаючи до уваги те, що суд при встановленні способу спілкування з дитиною, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, колегія суддів вважає, що встановлення систематичних побачень батька з дитиною щонеділі з 10.00 год. до 16.00 год. без присутності матері, що буде сприяти найкращому забезпеченню інтересів дитини.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку необхідно визначити спосіб участі позивача у вихованні дитини шляхом систематичних побачень батька з дитиною щонеділі з 10.00 год. до 16.00 год. без присутності матері, що буде сприяти найкращому забезпеченню інтересів дитини, отже позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково.

Посилання відповідачки ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано та те, що надавати батьку зустрічі з дитиною без присутності матері є небезпечним для самої дитини, так як він кривдить дитину, після того, як дитина повертається від свого батька, вона збуджена, переохолоджена, та у даній час не триває процес поділу майна подружжя, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, але безспірних та об'єктивних доказів з приводу того, що надавати батьку зустрічі з дитиною без присутності матері є небезпечним для самої дитини, так як він кривдить дитину, після того, як дитина повертається від свого батька, вона збуджена, переохолоджена, та у даній час не триває процес поділу майна подружжя, відповідачка не надала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини та право, зокрема, бабусі на спілкування з онуком та право приймати участь у його вихованні. Окрім того, батьків законодавством зобов'язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Також законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (ст. 158 СК України).

І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки га піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків (а також бабусі) у вихованні дитини, зокрема батько зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір'ю. Не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування позивачів з дитиною виключно за домовленістю з відповідачкою, може протиправно обмежити їх участь у вихованні дитини.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що батьки мають рівні права на учать у вихованні малолітнього сина, той з батьків з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, враховував інтереси батька, який бажає бачити сина якомога більше, приймати безпосередньо та активну участь у його вихованні, спілкуватися з ним, те, що батько проживає на достатньої відстані від місця проживання дитини, а тому має обмежені можливості для визначення власного вільного часу для спілкування з дитиною, а також вік дитини, стан його здоров'я та обумовлених цим особливостей режиму дня, який має забезпечити здоровий розвиток дитини, та встановив, що порядок зустрічей дитини з батьком без присутності матері, сприяє найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, погодившись з визначеним органом опіки та піклування способом участі відповідача у вихованні його малолітнього сина, правильно визначив характер відносин між сторонами, та дійшов вірного висновку про те, що в інтересах дитини зустрічі батька з сином слід проводити у відсутності матері дитини, враховуючи конфліктні стосунки, які склалися між сторонами, з метою уникнення суперечок між батьками в присутності дитини, з метою застосування належного психоемоційного стану дитини. Крім того, позивачкою не було надано доказів про наявність у дитини захворювань, які б унеможливили його зустрічі з батьком у відсутності матері.

Також безпідставними є твердження відповідачки, в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку наявним у справі доказам, наданим сторонами у справі.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV (3477-15) від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв'язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково та встановлення систематичних побачень батька з дитиною щонеділі з 10.00 год. до 16.00 год. без присутності матері. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2017 року змінити.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини, третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування задовольнити частково.

Визначити спосіб участі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, у вихованні дитини сторін - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, - шляхом зобов'язання ОСОБА_6 не чинити перешкоди в спілкуванні з дитиною та встановлення систематичних побачень батька з дитиною щонеділі з 10.00 год. до 16.00 год. без присутності матері, з правом відвідування в зазначені часи культурно-масових, спортивних, розважальних, оздоровчих закладів.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 20 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

О.М.Таварткіладзе