Справа № 359/8673/17
Провадження № 2/359/722/2018
16 липня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.
при секретарі - Степаненко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
Проте, відповідачем рішення суду не виконувалося, у звязку з чим, 11.03.2014 р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період користування коштами з 13.07.2010 р. по 25.02.2014 р. 28.05.2014 р. рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов було задоволено та стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 13.07.2010 р. по 25.02.2014 р. інфляційні втрати у розмірі 14 732,95 грн. та 3% річних у розмірі 14 631,43 грн., а також вирішено питання щодо судових витрат. Однак, відповідач, станом на 31.10.2017, незважаючи на неодноразові звернення, рішення суду не виконує, грошові кошти не повертає, у зв'язку із чим позивач вважає, що його права значно порушені. Таким чином, день платежу, у відповідності до положення ст.533 ЦК України та договору позики, не настав у звязку з невиконанням відповідачем грошового зобовязання.
У судове засідання позивач не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проте направив суду заяву (а.с.41), в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання, заяв та заперечень щодо позову до суду від відповідача не надійшло.
Відповідно до вимог ст. ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач не заперечує.
Дослідивши заяву та письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.
Відповідно до вимог ч.6ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2014 року, яке набрало законної сили 10.06.2014 року, стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 13 липня 2010 року до 25 лютого 2014 року інфляційні втрати в розмірі 14732 гривень 95 копійок та три проценти річних в розмірі 14631 гривень 43 копійок., також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.49-51).

Так, вищенаведеними рішеннями суду встановлено, що 16 березня 2007 року сторони по справі уклали договір позики грошових коштів (а.с.8), на підставі якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 85850 гривень. ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_1 ці грошові кошти до 16 липня 2007 року. 21 липня 2009 року сторони уклали ще один договір договір про порядок погашення боргу. Згідно з п.6 якого ОСОБА_2 зобовязався не пізніше 18 жовтня 2009 року повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі еквівалентному 17000 доларів США.( а.с.9).

Також встановлено, що станом на 31.10.2017 року відповідач ОСОБА_2 рішення суду не виконав, грошові кошти не повернув та продовжує користуватися грошовими коштами позивача ОСОБА_1

Так, з доданих позивачем матеріалів, а саме: з листа Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 29.03.2018 р. за № 11170 вбачається, що на виконанні у відділі перебувають виконавчі листи № 2-373 видані 17.03.2011 р. Бориспільським міськрайонний судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу 192605,5 грн. та витрат 1575,21 грн., згідно яких кошти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не стягнуто. Виконавчі листи видані 21.02.2017 р. Бориспільським міськрайонний судом Київської області по справі № 2/359/984/2014, № 359/1921/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 14631,43 грн. та судових витрат 293,64 грн. до відділу на примусове виконання не подавалися (а.с.52).

Будь-яких належних і допустимих доказів, що зобовязання за договором позики були виконані, отримані в боргу кошти повернуті та сплачені проценти за користування коштами, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно вимог ч.1 ст.1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ч.1 та 2 цієї статті, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України у справі №6-157цс16 від 25.05.2016.

При цьому, суд також враховує, що будь-яких заперечень щодо нарахованих позивачем сум, відповідачем надано не було.

Правильність розрахунків процентів за користування позикою, відповідно до вимог ст.1048 ЦК України, та трьох процентів річних , долучених до позовної заяви (а.с.13-21), судом перевірена.

Суд бере до уваги те, що поданий позивачем розрахунок відповідає дійсному розміру вирахуваних процентів та втрат. Так, згідно розрахунку проценти за користування позикою, на рівні облікової ставки НБУ, за період з 31.10.2014 року по 31.10.2017 року складають 227020 грн., три проценти річних за цей же період складають 36748 гривень. Правильність розрахунку перевірена судом та не викликає зауважень.

З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування грошовими коштами та трьох процентів річних підлягають до задоволення.

Що стосується вимоги щодо стягнення курсової різниці (недоотриманої частини основного боргу) у розмірі 321 645 гривень, то суд приходить до наступного висновку.

Пунктом 3 Договором позики грошових коштів, укладеного 16.03.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визначено, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України Позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 17 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу( а.с.8).

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.

Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11, від 7 жовтня 2014 року в справі № 3-133гс14, від 16.09.2015 у справі № 6-190цс15, від 13.04.2016 у справі № 6-108ск16 та від 21.12.2016 у справі № 6-2134цс15, а також підтверджена судовою практикою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року, справа № 924/1968/15.

Водночас, відповідальність боржника за невиконання грошового зобовязання визначена ст.625 ЦК України, а також умови укладеного сторонами договору позики не передбачають стягнення курсової різниці. Встановлено, що рішення суду, яким стягнуто основну суму боргу за договором позики не виконано, а отже в силу вимог ст.533 ЦК України не можливо визначити офіційний курс на день платежу, за яким має визначатись гривневий еквівалент суми боргу.

Отже, вимогу щодо стягнення курсової різниці (недоотриманої частини основного боргу) у розмірі 321645 гривень слід визнати необґрунтованими та в її задоволенні відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 2637 гривень 68 копійок (1% від задоволеної суми позовних вимог).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2,12,13,81,82,89,141,223, 258,259,263-265,266,273, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, проценти за користування кредитними коштами за період 31.10.2014 року по 31.10.2017 року включно за Договором позики грошових коштів від 16 березня 2007 року та Договором про порядок погашення боргу від 21.07.2009 року в сумі 227020 гривень (двісті двадцять сім тисяч двадцять гривень) та 3% річних за період з 31.10.2014 року по 31.10.2017 року включно в розмірі 36748 гривень (тридцять шість сімсот сорок вісім гривень), всього на загальну суму 263768 гривень (двісті шістдесят три тисячі сімсот шістдесят вісім гривень).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, судові витрати по сплаті судового збору 2637 гривень 68 копійок (дві тисячі шістсот тридцять сім гривень шістдесят вісім копійок).

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1.

Повний текст рішення виготовлено 26 липня 2018 року.

Заочне рішення може бути переглянуте Бориспільським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційному суду Київської області протягом тридцяти днів,який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: І. В. Муранова-Лесів