Номер провадження: 22-ц/785/6557/18
Номер справи місцевого суду: 2/1519/7110/11
Головуючий у першій інстанції Буран О. М.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

за участю секретаря: Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним споживчого валютного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2013 року, -

встановив:

16 вересня 2011 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі-ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до Малиновського районного суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат по справі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20.07.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції, правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом на суму 200 940 доларів США, у тому числі комісія за оформлення кредиту, на строк до 20.07.2014р. під 13,5 % відсотків річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами.

Позивач у відповідності до умов договору повністю виконав свої зобов'язання, він 03.12.2007р. через касу відділення готівкою видав ОСОБА_3 кошти на суму 197 000 доларів США, з відрахуванням одноразової комісії за оформлення кредиту у сумі 3 940 доларів США.

Також 20.07.2007р. у рахунок забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 й між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 були укладені договори поруки, відповідно до умов яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5 поручилися за належне виконання ОСОБА_3 його зобов'язань за кредитним договором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до п.2.1 вказаних договорів, відповідальність відповідачів є солідарною.

Проте, позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 29.08.2011р. мав заборгованість на загальну суму 369 837,2 доларів США, еквівалент 2 947 859,94 грн., які складали: 151 417,11 доларів США, еквівалент 1 206 900,36 грн.; 39 596,64 доларів США, еквівалент 315 612,94 грн. - заборгованість за відсотками; 101 519,53 доларів США, еквівалент 809 181,72 грн. - пеня за прострочення тілу кредиту; 77 303,74 доларів США, еквівалент 616 164,02 грн. - пені за прострочення відсотків за кредитом, які Банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 у грудні 2012р. звернувся до суду із зустрічним позовом до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним споживчого валютного договору, та після уточнення своїх вимог просив визнати недійсним вищезазначений кредитний договір, застосувати двосторонню реституцію та припинити іпотечний договір від 20.07.2007р., укладений між ним та Банком, посилаючись на те, що, у порушення вимог законодавства у сфері валютного регулювання, Банк без відповідної ліцензії надав йому кредит готівкою у іноземній валюті і оскільки кредит йому не був наданий у гривні він не мав можливості досягнути цілі кредиту - здійснити покупку товарів та послуг.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3, з підстав передбачених п.5 ст. 203, ст. 215 ЦК України, просив про задоволення його позову.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2013 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» - задоволено, зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним споживчого валютного договору - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/79790/82/78483 від 20.07.2007 року в сумі 369 837,02 (триста шістдесят дев'ять тисяч вісімсот тридцять сім) доларів США 02 центів, що за курсом НБУ (1 дол. США дорівнює 7,9707 грн.) складає 2 947 859 (два мільйона дев'ятсот сорок сім тисяч вісімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 94 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частинах на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у розмірі 1700,00 гривень держмито та 120,00 гривень - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2013 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - відмовити у повному обсязі; зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним споживчого, валютного договору - задовольнити у повному обсязі.

22 жовтня 2018 року від Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4, де банк зазначає, що вважає рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2013 року таким, що винесене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та не обґрунтованими.

В судове засідання, призначене на 13 грудня 2018 року, сторони не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», районний суд виходив з того, що вимоги позивача щодо дострокового повернення суми кредиту узгоджуються з вимогами законодавства, а також умовами договору про надання кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата відсотків за згаданим кредитним договором не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін договору.

З такими висновками районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що 20.07.2007 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» особі Одеської обласної дирекції та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом на суму 200 940 доларів США, у тому числі комісія за оформлення кредиту, на строк до 20.11.2014р. під 13,5 % відсотків річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами.

Позивач у відповідності до умов договору повністю виконав свої зобов'язання, він 03.12.2007р. через касу відділення готівкою видав ОСОБА_3 кошти на суму 197 000 доларів США, за відрахування одноразової комісії за оформлення кредиту на суму 3 940 доларів США.

Позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором тощо.

Одночасно 20.07.2007р. у рахунок забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» особі Одеської обласної дирекції та ОСОБА_4 й між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 були укладені договори поруки, відповідно до умов яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5 поручилися за належне виконання ОСОБА_3 його зобов'язань за кредитним договором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до п.2.1 вказаних договорів, відповідальність відповідачів є солідарною.

Проте ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 29.08.2011р. має заборгованість на загальну суму 369 837,2 доларів США, еквівалент 2 947 859,94 грн., які складають: 151 417,11 доларів США , еквівалент 1 206 900,36 грн.; 39 596,64 доларів США, еквівалент 315 612,94 грн. - заборгованість за відсотками; 101 519,53 доларів США, еквівалент 809 181,72 грн. - пеня за прострочення тіла кредиту; 77 303,74 доларів США, еквівалент 616 164,92 грн. - пені за прострочення відсотків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, а належним виконанням зобов'язань з боку відповідачів є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами та пені у строки, в розмірі та валюті, визначеними в кредитному договорі та в договорах поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржника.

За правилами ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 12 постанови №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають їз кредитних правовідносин» зазначив, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 ЦК України.

Відповідно до п.1.2 зазначених договорів поруки його сторони встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед Банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника - ОСОБА_3, які виникають з умов кредитного договору від 20.07.2007р., а саме повернути кредит в розмірі 200 940 доларів США, сплатити проценти за користування ним, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, та у строки у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.

У п. 2.1 цих же договорів поруки сторони встановили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків.

У п. 2.4 цих же договорів поруки сторони встановили, що у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором банк має право звернутись до поручителів з письмовою вимогою про виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в частині. Поручитель здійснює погашення боргових зобов'язань за кредитним договором у валюті кредиту, або за згодою сторін - в іншій валюті, що оформляється додатковою угодою.

У п. 4.1 договорів поруки сторони також встановили, що ці договори набирають чинності з дати його підписання і діють до повного погашення боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі. Також порука припиняється, якщо банк в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (п.4 ст. 559 ЦК України)..

З наведеного випливає, що боржник і поручителі зобов'язалися виконувати умови кредитного договору до повного його погашення.

За правилами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється, проведеним належним чином.

Як видно з матеріалів справи, підстав для припинення поруки за цим зобов'язанням не встановлено.

У даному випадку порука за правилами ч.4 ст. 559 ЦК України не припинилася, оскільки ще не настав строк виконання основного зобов'язання, тобто 20.11.2014р.

Суд обґрунтовано стягнув у солідарному порядку з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором. Висновки районного суду з цього питання мотивовані, є правильними, у зв'язку з чим апеляційний суд погоджується з ними.

У п.12.5 кредитного договору його сторони встановили, що до всіх правовідносин, пов'язаних з укладанням та виконанням цього договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у три роки. Такі дії сторін правочину узгоджуються з положеннями ст. 259 ЦК України, оскільки вони у відповідності до вимог закону у письмовій формі збільшили строк спеціальної позовної давності (у тому числі і до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю у три роки.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір вчинено з дотриманням відповідних норм законодавства і підстав для визнання його недійсним немає.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки вони відповідають вимогам закону та дійсним обставинам справи.

Відповідно до положень ч.5 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, за якими пред'явлено позов, якщо в момент вчинення правочину він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, він може бути визнаний судом недійсним.

Районний суд всебічно та повно дослідивши матеріали справи таких підстав для визнання укладеного між сторонами правочину недійсним не встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом просить визнати згаданий кредитний договір недійсним, оскільки у порушення законодавства - Банк, не маючи індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, незаконно надав йому кредит в доларах США на суму 200 940 доларів США.

Проте, апеляційний суд вважає, що ця обставина не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 10 постанови №5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовій статус гривні, але не встановлює сферу її обліку, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст. Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу 2 Закону України від 15.02.2011р. №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з наданням кредитів у іноземній валюті (п.2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

У п.11 цієї ж постанови зазначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (п. п. «г» п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень ст. 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004р. № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9.11.2004р. № 1429/10028). Згідно з п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу II Закону України від 15.02.2011р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що на аркушах 116-125 містяться банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу, що видані Національним банком України, які надають право ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснювати операції з валютними цінностями.

Апеляційний суд вважає, що якщо б у позивача за зустрічним позовом виникла потреба мати гривні України для придбання товарів і послуг він мав можливість безперешкодно здійснити обмін доларів США на гривні, або ж укласти кредитний договір у вітчизняній, а не іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду будь-яких належних доказів того, які фінансові операції були здійснені відповідачем по картковому рахунку, чи були відповідачем здійснені операції на вищезазначені суми з перевищенням лімітів та у чому полягає курсова різниця між здійсненими операціями, що призвело до того, що районний суд не в повній мірі дослідив обставини справи та ухвалив помилкове рішення по справі, апеляційний суд вважає необґрунтованими, та такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема, розрахунком заборгованості із відображенням сум, які були нараховані за користування кредитними коштами та суми, сплачені позичальником на виконання умов кредитного договору. Разом з тим, апелянт не був позбавлений права надати до районного суду свого альтернативного розрахунку заборгованості. Також, апелянт, не погоджуючись із розрахунком, наданим банком, не заявляв клопотання про проведення відповідної експертизи для визначення реальної суми заборгованості.

Посилання апелянта на те, що укладений 20 липня 2007 року кредитний договір № 014/79790/82/78483 по своїй суті є споживчим кредитом, останній платіж за яким був здійснений відповідачем у 2010 році, і відповідно річний термін позовної давності, який застосовується до вимог про стягнення пені сплинув через рік, у січні 2011 року, а тому районним судом безпідставно було задоволено вимоги банку, апеляційний суд вважає необґрунтованими, та такими, що спростовуються матеріалами справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У той же час, відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п.12.5 кредитного договору, до всіх правовідносин, пов'язаних з укладанням та виконанням цього договору, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Банком заявлено вимоги щодо стягнення заборгованості за пенею відповідно до п.12.5 кредитного договору.

Як вбачається із кредитного договору, кредит було надано по 20 листопада 2014 року. У вересні 2011 року банкзвернувся з позовом про стягнення заборгованості з боржника, використавши своє право дострокового стягнення заборгованості, закріплене у п.6.5 кредитного договору у зв'язку з порушенням боржником умов і строків погашення кредиту. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем заявлено вимоги про стягнення кредиту, відсотків за його користування та пені в межах строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд при вирішенні питання про стягнення пені не застосував положення ч.3 ст.551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки /пені/ може бути зменшено рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення для справи, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, суд може зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зі змісту вказаної норми вбачається, що застосування ч.3 ст.551 ЦК України є правом суду, а не обов'язком, як на тому наголошує апелянт.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд Одеської області прийшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2013 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра