Номер провадження: 22-ц/785/1803/18
Номер справи місцевого суду: 523/5681/15-ц
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та витребування з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Виноградової Н.В. 12 квітня 2017 року в м. Одеса о 16:43 год.,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів, який неодноразово уточнював, про визнання удаваним правочину, укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у формі довіреності від 24.10.2014 року; встановлення що 24.10.2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 мали намір фактично укласти договір застави, визнання укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору застави від 24.10.2014 року недійсним із застосуванням правових наслідків його недійсності; визнання договору купівлі-продажу автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 та повернути його у власність ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 2-4, 68-74, 107-113, 242-243).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено удаваний правочин у вигляді видачі довіреності від 24.10.2014 року на розпорядження автомобілем марки «FORD», модель «FOCUS», який є за своєю правовою природою договором застави, з урахуванням укладання договору застави відповідач ОСОБА_3 здійснив неузгоджений з позивачем продаж спірного транспортного засобу своєму батьку ОСОБА_4 за свідомо заниженою вартістю, який в подальшому здійснив відчуження транспортного засобу на користь ОСОБА_5 ОСОБА_3 вчинив правочин всупереч інтересам довірителя, не виражав при цьому волю позивача, що спричинило настання несприятливих наслідків, позбавлення права власності на автомобіль, та не отримання будь-яких грошових коштів від продаж належного на праві власності авто через продаж автомобіля за заниженою вартістю.

Ухвалою суду від 15.06.2015 року накладено арешт на автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1(т. 1 а. с. 56).

14.09.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, який неодноразово уточнював, про стягнення заборгованості за договором займу у розмірі 155 760,04 гривень, яка складається із: суми позики за розпискою 95 625 гривень; 3 % річних - 5 556,73 гривень; інфляційні витрати - 54 578,31 гривень (т. 1 а. с. 82-83, 191-194, 213-215).

В обґрунтування свого зустрічного позову посилався на те, що він уклав з ОСОБА_2 договір займу у вигляді розписки, за яким останній отримав грошові кошти у розмірі 3 750,00 доларів США. У встановлений у розписці строк грошові кошти не повернув, у зв'язку із чим ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом.

Ухвалою суду від 23.11.2015 року залучено до участі у справі ОСОБА_5 в якості співвідповідача (т. 1 а. с. 121).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у загальній сумі 101 181,73 гривень. В іншій частині позову відмовлено (т. 1 а. с. 247-250).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким його позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 2-11).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача щодо складення між сторонами удаваного договору у вигляді довіреності з метою приховання договору застави та настання несприятливих наслідків не були доведені в судовому засіданні.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 24.10.2014 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на транспортний засіб автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1.

24.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 3 750 доларів США. Договір позики було укладено у простій письмовій формі у вигляді розписки, строк повернення встановлено сторонами до 24.11.2014 року (т.1 а.с. 84).

24.10.2014 року ОСОБА_2 було видано довіреність на розпорядження з правом продажу або міни автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, строком на три роки, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_7 реєстровий № 2644 (т.1 а.с. 9).

ОСОБА_3 отримав в користування спірне майно, що підтвердив розпискою, складеною 24.10.2014 року (т.1 а.с. 75).

У встановлений розпискою строк грошові кошти у розмірі 3 750 дол. США. ОСОБА_2 не були повернуті ОСОБА_3

13.02.2015 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірний автомобіль на підставі довідки рахунку ААЕ №065437, яка видана 13.02.2015 р. ТОВ «Віколь» (т.1 а.с. 27).

10.04.2015 року право власності на спірне майно було перереєстровано за ОСОБА_5 (т.1 а.с. 41)

Сторони визнають вищевказані обставини.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_2 на порушення вимог ст. 1049 ЦК України умови договору позики не виконав, борг у встановлений договором строк не повернув, у зв'язку з чим підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 суму боргу та 3% річних з простроченої суми.

Судова колегія погоджується з висновком суду в цій частині.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли грошові зобов'язання.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3 750 доларів США, зі строком повернення 24.11.2014 року( т.1 а.с.84).

За приписами статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на 31.10.2016 року (як зазначено у позовних вимогах) в розмірі 95 625 гривень та 3% річних за період з 25.112014 року по 31.10.2016 року в сумі 5 556,73 гривень.

Судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не знайшли свого підтвердження доводи представника позивача про те, що між сторонами був укладений удаваний договір у вигляді довіреності з метою приховання договору застави та настання несприятливих наслідків для позивача внаслідок цього.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України ( в редакції на час ухвалення рішення) позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилався на те, що з метою приховання договору застави була оформлена довіреність від 24.10.2014 року на розпорядження з правом продажу або міни автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, строком на три роки.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За правилами ст.1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Аналогічні приписи містяться в ст.ст. 572, 574ЦК України.

Відповідно до ст. 584 ЦК України, у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що довіреність за своєю юридичною сутністю є одностороннім правочином, пов'язаним з представництвом перед третіми особами, який не може приховувати двосторонній правочин, метою якого є забезпечення виконання основного зобов'язання.

Зі змісту розписки від 24.10.2014 року виданої ОСОБА_2 вбачається, що автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 переданий в забезпечення боргу (т.1 а.с. 84). ОСОБА_3 зобов'язався повернути зазначений автомобіль, у випадку повернення боргу в сумі 3 750 доларів США, про що написав розписку ( т.1 а.с.75). Тобто з матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль дійсно в забезпечення боргу був переданий ОСОБА_3, проте без оформлення договору застави у встановленому законом порядку.

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

За змістом довіреності від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 представляти його інтереси в усіх відповідних установах, підприємствах та організаціях з питання вчинення правочинів щодо експлуатації, користування та розпорядження з правом продажу або міни автомобілем марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2, виданого Центром ДАЇ 5102 24 жовтня 2014 року (т.1 а.с. 9).

На підставі цієї довіреності ОСОБА_3 зняв з обліку зазначений автомобіль з метою подальшої його реалізації та 13.02.2015 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника - його батька - ОСОБА_4 (т.1 а.с.47-48,41).

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що прослідковується недобросовісна поведінка ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є родичами, і які всупереч інтересам ОСОБА_2 здійснили реалізацію автотранспортного засобу на свою користь. Доказів того, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти від продажу автомобілю матеріали справи не містять, крім того, наявність зустрічного позову, свідчить що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не отримали погашення боргу за рахунок проданого автомобілю, що свідчить про зловмисну домовленість представників, з метою отримання власної або обопільної вигоди, на шкоду довірителю.

Відповідно ч.1 ст.232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Отже, встановлені у справі обставини, дають підстави вважати, що ОСОБА_3 усвідомлював, що переоформлюючи авто на свого батька, який зазначений в цій же довіреності другим представником, вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) настання несприятливих наслідків для нього, що свідчить про наявність домовленості між двома представниками для отримання власної або обопільної вигоди і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Представник не може діяти в своїх інтересах, або в інтересах іншого представника, а зобов'язаний діяти тільки в інтересах довірителя.

Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, ст. 388).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання правочину відчуження автомобіля марки «FORD», укладеного між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності яка зареєстрована в реєстрі за № 2644, та ОСОБА_4 оформленого довідкою рахунком ААЕ № 065437, яка видана 13.02.2015 року ТОВ «Віколь» недійсним, а також визнати недійсним довідку - рахунок ААЕ № 065437, яка видана 13.02.2015 року ТОВ «Віколь» на підставі якої було проведено перереєстрацію транспортного засобу марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску на ім'я ОСОБА_4.

Згідно зі ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 вибув з володіння власника ОСОБА_2 позо його волею, в результати зловмисної домовленості представників, позивач має право на витребування свого майна у останнього власника ОСОБА_8

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 зв'язку з чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381,-384, 390 ЦПК України, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2. В цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати правочин відчуження автомобіля марки «FORD», який укладений між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності яка зареєстрована в реєстрі за № 2644 та ОСОБА_4 оформлений довідкою рахунком ААЕ № 065437, яка видана 13.02.2015 року ТОВ «Віколь» - недійсним.

Визнати недійсним довідку - характеристику ААЕ № 065437, виданої 13.02.2015 року ТОВ «Віколь» на підставі якої було проведено перереєстрацію транспортного засобу марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4.

Витребувати у ОСОБА_8 автомобіль марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1 та повернути його у власність ОСОБА_2.

В решті позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 28 вересня 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.М. Таварткіладзе

А.А. Калараш