Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 756/8171/15-ц

провадження № 61-26579 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представник позивача за первісним позовом - адвокат ОСОБА_5,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

треті особи за первісним позовом - ОСОБА_7, служба в справах дітей Оболонської районної державної адміністрації в м.Києві,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_7,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року в складі судді Яценко Н. О. та на ухвалу апеляційного суду м. Києва 08 червня 2017 року в складі колегії суддів Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 та просила визнати неправомірними дії ОСОБА_6 щодо відмови їй у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (далі - квартира), та зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_8, в зв'язку з чим вона вирішила повернутися до квартири, однак виявила, що квартира знаходиться в оренді.

Уважала, що ОСОБА_9 без згоди інших осіб, які мають право на законних підставах проживати в квартирі, здала її в оренду, чим порушує права ОСОБА_4 На день подачі позову свідоцтво про право на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_8, дружині не видане.

У серпні 2015 року ОСОБА_9 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7, у якому просила визнати дочку померлого такою, що втратила право користування квартирою, та зняти її з реєстраційного обліку.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_9 зазначала, що ОСОБА_8 склав заповіт на її ім'я та заповів їй усе своє майно. ОСОБА_4 не проживала в квартирі батька понад 20 років та не цікавилася його здоров'ям.

Уважала, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем, а тому не має жодних прав на спірну квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва 08 червня 2017 року, в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково, визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі, з позовом про вселення до суду не зверталася, в зв'язку з чим відсутні підстави для зобов'язання усунути перешкоди в користуванні квартирою, а такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання неправомірними дій фізичної особи законом не передбачений.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі понад 20 років без поважних причин, а тому відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратила право користування квартирою, при цьому таке рішення суду має наслідком зняття з реєстрації відповідної фізичної особи, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення даної позовної вимоги.

09 червня 2017 року адвокат ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив скасувати їх як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначав, що суди не врахували, що ОСОБА_4 є спадкоємцем померлого та має право на користування квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі та зупинено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва 08 червня 2017 року.

Відзив на вказану касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від інших учасників справи не надходив.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_8, який на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 1992 року № 3с-1055 був власником 4/5 частин квартири. Власником 1/5 частини квартири є його мати ОСОБА_7 на підставі договору дарування частини квартири від 19 березня 1997 року № 1045.

ОСОБА_4 є дочкою померлого, а ОСОБА_6 - його дружиною, обидві зареєстровані в квартирі.

Відповідно до заповіту від 26 червня 2014 року № 1276, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С. О., ОСОБА_8 все своє майно заповів дружині - ОСОБА_6

20 березня 2015 року ОСОБА_6 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Не проживання в жилому приміщенні понад один рік без поважних причин є підставою для визнання в судовому порядку осіб такими, що втратили права користування ним (стаття 405 ЦК України).

Правильним є висновок судів про те, що ОСОБА_4 визнала та не спростувала той факт, що вона понад один рік без поважної причини не проживає в квартирі, в зв'язку з чим втратила право користування нею.

Права власника квартири визначені, зокрема, статтею 383 ЦК України, відповідно до якої власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На час розгляду даної справи складений ОСОБА_8 заповіт недійсним не визнано, ОСОБА_4 не є власником чи співвласником квартири.

У зв'язку з цим правильним є висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про усунення ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою.

Оскільки задоволення позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, має наслідком зняття її з реєстраційного обліку, правильним є висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову та про наявність правових підстав для часткового задоволення зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги про те, що квартира - це єдине житло дочки померлого, не заслуговують на увагу, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_4 указувала, що з 1998 року вона не проживає в ній.

Посилання адвоката ОСОБА_5 у касаційній скарзі на те, що на час звернення до суду з позовом у дружини померлого було відсутнє свідоцтво про право на спадщину, а тому відсутні правові підстави вважати, що вона є спадкоємцем, є безпідставними, оскільки прийнявши в установленому законом порядку спадщину ОСОБА_6 набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею та, відповідно, право на захист таких майнових прав.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва 08 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва 08 червня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат