Справа №478/1063/18
пров. №2-о/478/42/2018
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2018 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про встановлення факту смерті особи,

В с т а н о в и в:

10.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті особи, в якій посилаючись на необхідність підтвердження юридичного факту, що має значення для подальшої реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України, просив встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 Україна, яка померла 12 листопада 2017 року у м. Горлівка Донецької області, у віці 57 років.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Казанківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши доводи заявника, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

За змістом ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 8 ч.1 ст.315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст.315 ЦПК України).

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 та п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Згідно положень ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Вимогами ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Матеріалами справи встановлено, що заявник ОСОБА_1 являється чоловіком ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АП №442532 (а.с.8).

З копії свідоцтва про смерть серії ДНР №079952 від 14 листопада 2017 року, виданого Нікітовським відділом записів актів громадського стану м. Горлівки Державної ОСОБА_3 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 12 листопада 2017 року в м. Горлівка Нікітовського району Донецької Народної Республіки (а.с.14).

З довідки про причину смерті №2310 виданої 13 листопада 2017 року Республіканським Бюро Судово-медичних експертиз Горлівського відділення вбачається, що ОСОБА_2 померла 12 листопада 2017 року, у віці 57 років, причина смерті інтоксикація, меланома шкіри правої голенні із метостазами у внутрішні органи (а.с.13).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

На звернення ОСОБА_1 до Казанківського районного відділу актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області для отримання свідоцтва про смерть встановленого законодавством України зразку, йому було відмовлено з тих підстав, що подані ним документи не є документами, які є підставою для державної реєстрації смерті, тобто є недійсним і не створюють правових наслідків (а.с.23).

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто свідоцтво про смерть ОСОБА_2, померлої 12 листопада 2017 року, про що 14 листопада 2017 року складено запис акта про смерть №809 Нікітовським відділом записів актів громадського стану м. Горлівки Державної ОСОБА_3 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки - на тимчасово окупованій території, не створює правових наслідків для заявника.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово, на три роки з дня набрання цим Законом чинності, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-VІІІ Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19.09.2014 року.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254- VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» - окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до ЗУ «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України визнані Верховною Радою України тимчасово окупованими.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи те, що факт смерті ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про її смерть, довідкою про причини смерті, які видані на окупованій території, у зв'язку чим відділом реєстрації актів цивільного стану відмовлено у державній реєстрації смерті, а також те, що встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, суд приходить висновку про необхідність задоволення заяви щодо встановлення факту смерті ОСОБА_2, оскільки вказаний факт знайшов підтвердження під час судового розгляду.

Керуючись ст.ст.13, 259, 263-265, 268, 317, 319 ЦПК України, суд

В и р і ш и в:

Заявлені вимоги ОСОБА_1, заінтересована особа: Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про встановлення факту смерті особи, - задовольнити повністю.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, яка наступила 12 листопада 2017 року в м. Горлівка Донецької області, Україна.

Копію рішення невідкладно надіслати до Казанківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, для проведення державної реєстрації смерті.

Рішення підлягає негайному виконанню.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя