Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 753/1687/16-ц

провадження № 61-9451св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2,

представник заявника - ОСОБА_3,

заінтересовані особи: Деснянський відділ державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на ухвалу Дарницького районного суду

м. Києва від 15 лютого 2016 року в складі судді Вовка Є. І. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року в складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою про визнання протиправними дій головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Падалки О. С. (далі - Деснянський ВДВС Чернігівського МУЮ), заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі -

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»).

Скарга мотивована тим, що постановою головного державного виконавця Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ Падалка О.С. від 07 серпня 2015 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 22 червня 2015 року № 753/8191/14-2/753/292/14, виданого Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості у розмірі 338 445,88 грн. Вважав, указану постанову такою, що порушує його законні права та інтереси, оскільки відкриваючи виконавче провадження, державний виконавець не звернув уваги на те, що стягувачем пропущено строк пред'явлення виконавчого документу до виконання та у відповідності до вимог частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час виникнення правовідносин, повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 надав уточнення до своєї скарги в яких посилався на те, що в рамках указаного виконавчого провадження були також прийняті наступні постанови: від 14 серпня 2015 року про стягнення виконавчого збору, від 01 вересня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та від 02 вересня 2015 року про розшук майна боржника, які він вважав такими, що прийняті з порушенням вимог встановлених Законом України «Про виконавче провадження». Також, посилався на те, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва

від 18 вересня 2015 року було виправлено описку у виконавчому листі, виданому 22 червня 2015 року у справі № 753/8191/13, 2/753/292/14 за позовом акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та вказано у виконавчому листі № 753/8191/13, 2/753/292/14, що рішення набрало законної чинності 26 червня 2014 року та строк пред'явлення виконавчого листа до виконання 26 червня 2015 року. Посилаючись на вказане, заявник вважав, що стягувач пред'явив виконавчий лист до виконання з порушенням встановленого строку та йому у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» повинно було бути відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

З урахуванням викладеного та уточнень, ОСОБА_2, просив суд визнати протиправними дії головного державного виконавця Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ Падалка О. С. щодо відкриття виконавчого провадження

від 07 серпня 2015 року № 48345634 на підставі виконавчого листа від 22 червня 2015 року, виданого Дарницьким районним судом м. Києва та винесення постанов про відкриття виконавчого провадження від 07 серпня 2015 року, про стягнення виконавчого збору від 14 серпня 2015 року, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01 вересня 2015 року та про розшук майна боржника від 02 вересня 2015 року та скасувати вказані постанови.

Справа переглядалась судами першої та апеляційної інстанцій неодноразово.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні скарги.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2016 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня

2016 року, відмовлено у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази наявності порушень в діях державного виконавця при прийнятті постанов про відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також розшуку майна боржника.

У травні 2016 рокуОСОБА_2 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати ухвалисудів попередніх інстанцій та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що виконавчий лист було пред'явлено до виконання з порушенням установленого законом строку та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження з цих підстав. Судамипопередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 червня

2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня

2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне районне управління» акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» загальну суму заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року № 09-409/07 у розмірі 338 445,88 грн.

22 червня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 753/8191/14-2/753/292/14 про виконання вказаного рішення апеляційного суду.

04 серпня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ із заявою про примусове виконання рішення апеляційного суду.

Постановою головного державного виконавця Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ від 07 серпня 2015 року, на підставі виконавчого листа

від 22 червня 2015 року № 753/8191/14-2/753/292/14, було відкрито виконавче провадження № 48345634 щодо виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості у розмірі 338 445,88 грн.

01 вересня 2015 року головним державним виконавцем Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ було винесено постанову про арешт майна ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження.

02 вересня 2015 року головним державним виконавцем Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ було винесено постанову про розшук майна ОСОБА_2

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції в розумінні пункту 1 частини першої

статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 02 червня 2016 року передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи те, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 127/9870/16-ц зроблено висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні скарги про визнання протиправними дій головного державного виконавця Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ Падалка О. С. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 14 серпня 2015 року та скасування цієї постанови, підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною першою статті 223 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів влади, посадових чи службових осіб і підлягають виконанню на всій території України, а їх невиконання є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 14 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час виникнення правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, державний виконавець зобов'язаний здійснити всі необхідні дії для виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час виникнення правовідносин, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

За змістом положень частин першої, другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час виникнення правовідносин, виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред'явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Аналіз вищевказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що державний виконавець відкриває виконавче провадження лише на підставі виконавчого документа, який може бути пред'явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Разом з тим, вирішуючи питання в частині визнання протиправними дії головного державного виконавця щодо винесення постанов про відкриття виконавчого провадження, арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, розшук майна боржника, суди вищевикладених вимог закону не врахували, не з'ясували коли набрало законної сили рішення суду, на виконання якого було видано виконавчий лист і на підставі якого було відкрито виконавче провадження, а тому дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 щодо оскарження дій державного виконавця у цій частині.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині оскарження дій державного виконавця про винесення ним постанов про відкриття виконавчого провадження, арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також розшуку майна боржника.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні скарги про визнання протиправними дій головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції ПадалкиО. С. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 14 серпня 2015 року та скасування цієї постанови скасувати, провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 у цій частині - закрити.

Повідомити ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, що розгляд у цій частині цієї скарги віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні скарги щодо визнання протиправними дії головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції ПадалкаО. С. щодо винесення постанов про відкриття виконавчого провадження від 07 серпня 2015 року, арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01 вересня 2015 року та про розшук майна боржника від 02 вересня 2015 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило