Справа № 522/3050/17
Провадження № 2/522/7332/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

за участю секретаря Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК, АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки, скасування заборони відчуження, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК, АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"та змінивши предмет позову просив:

-визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 18.10.2006р., укладений між мною та ПАТ'УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальний дій за №2379 та вилучити з державного реєстру іпотек запис про обтяження.

-визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 18.10.2006р., укладений між мною та ПАТ'УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ'УКРСОЦБАНК", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальний дій за №2380 та вилучити з державного реєстру іпотек запис про обтяження.

-визнати недійсним з моменту укладення ІПОТЕЧНИЙ ДОГОВІР МАЙНОВИХ ПРАВ, укладений між мною та АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № Д-207, та вилучити з державного реєстру іпотек запис про обтяження №3255449.

-скасувати заборону відчуження, накладену на підставі іпотечного договору Д- 207, 25.04.2006р., виданого ПРИВАТНИЙ НОТАРІУС ЮРЧЕНКО ІРИНА ПЕТРІВНА, об'єкт обтяження: інше, майнові права на квартиру, адреса: АДРЕСА_1, та вилучити запис про обтяження №3255376 з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

-визнати недійсним з моменту укладення договір кредиту № 2006/13- 2.06/855 від 18.10.2006р., укладений між позивачем та ПАТ "УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ'УКРСОЦБАНК.

-визнати недійсним з моменту укладення договір кредиту № 2006/13- 2.06/857 від 18.10.2006р., укладений між мною та ПАТ'УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ'УКРСОЦБАНК".

-визнати недійсним з моменту укладення договір кредиту №014/0077/74/53731 від 25.05.2006р. , укладений між позивачем та АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 січня 2006 р. між ним та та приватним підприємством «Прогрес-Риелт» було укладено інвестиційний договір № Г1/ПР-68, відповідно до якого інвестор здійснює внесок інвестицій у вигляді особистих (позичених) коштів, а підприємство здійснює будівництво багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. Індивідуальним об'єктом інвестування за договором № Г1/ПР-68 була квартира, будівельний № 87, на 11-му поверсі жилого будинку № 2 Об'єкту будівництва, загальною площею 70,72 кв. м. 18.10.2006р. між ним та ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК" (далі «Відповідач») було укладено договір кредиту № 2006/13-2.06/855 для фінансування інвестування житла - квартири 87, розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 11 поверсі жилого будинку №1 за адресою: АДРЕСА_1. 18.10.2006р. між ним та ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК"було укладено договір іпотеки, за яким у якості забезпечення за Кредитним договором було передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру 87 розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 11 поверсі жилого будинку №2 за адресою: АДРЕСА_1. 10 січня 2006 р. між ним та ПП «Прогрес-Риелт» було укладено інвестиційний договір № Г1/ПР-67, відповідно до якого інвестор здійснює внесок інвестицій у вигляді особистих (позичених) коштів, а підприємство здійснює будівництво багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. Індивідуальним об'єктом інвестування за договором № Г1/ПР-68 була квартира, будівельний № 105, на 13-му поверсі жилого будинку №1 Об'єкту будівництва, загальною площею 70,72 кв. м. 18.10.2006р. між ним та ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК" було укладено договір кредиту № 2006/13-2.06/857 для фінансування інвестування житла - квартири 105, розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 13 поверсі жилого будинку №1 за адресою: АДРЕСА_1. 18.10.2006р. між ним та ПАТ"УКРСОЦБАНК" було укладено договір іпотеки, за яким у якості забезпечення за Кредитним договором було передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру №105 розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 13 поверсі жилого будинку №1 за адресою: АДРЕСА_1. 12.01.2006р. між ним та ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» було укладено договір про інвестування №Г1/И - 39, за яким об'єктом інвестування є квартира, будівельний номер 121, розрахунковою площею 70, 83 кв.м., розташовану на 15 поверсі жилого будинку №1 у багатоповерховому комплексі із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. 25.05.2006р. між ним та АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено кредитний договір №014/0077/74/53731, за яким він отримав кредит у розмірі 70 450 доларів США. 25.05.2006 р. між ним та АТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено іпотечний договір майнових прав, згідно якого предметом іпотеки виступили майнові права на квартиру, будівельний номер 121, загальною площею 70, 83 кв.м., розташовану на 15 поверсі жилого будинку №1 у багатоповерховому комплексі із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. 25.06.2006 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. було внесено заборону відчуження квартири 121, загальною площею 70, 83 кв.м., розташовану на 15 поверсі жилого будинку №1 у багатоповерховому комплексі із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1,, яку зареєстровано в реєстрі за номером 60. Вважає всі укладені з відповідачами договори іпотеки недійсними та такими, що порушують його права як власника у виді розпорядження квартирами, які створені у результаті інвестування, у зв'язку з наявністю додаткових обтяжень у виді заборон відчуження встановлених недійсними договорами іпотеки, в порушення правомочній власника, встановлених ч. 1 ст. 319 ЦК України. Вважає, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» №898-IV не визначала майнові права як предмет іпотеки; майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки лише Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону № 898-IV. Крім того, вважає, що умови укладених з відповідачем кредитних договорів не відповідають п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та положенням Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» (в редакції, яка діяла на момент підписання спірних договорів). Так, підписанням договорів позичальник засвідчив, що всі умови даних договорів йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, проте банки не дотримались умов договору, встановлених вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 та вимогами ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», а саме, під час укладення із ним кредитних договорів, банки приховали від позичальника повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо реальної процентної ставки та кінцевої сукупної вартості кредитів, вказавши в договорах занижені значення показників суттєвих умов договорів, фактично ввєли його як позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредитів.

Представник позивача в судове засідання не з'явися, надав суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялися належним чином, надали письмові заперечення до позову, у яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялася належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, суд приходить до наступних висновків.

Правовідносини в сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з ЦК України, Господарського кодексу України, цього Закону й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, і частково, Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», який установлює обовязковість іпотеки при забезпеченні договорів між забудовником і стороною, яка фінансує будівництво, Законом України від 25 грудня 2008року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону «Про іпотеку».

Судом встановлено, що 10 січня 2006 р. між позивачем та приватним підприємством «Прогрес-Риелт» було укладено інвестиційний договір № Г1/ПР-68, відповідно до якого інвестор здійснює внесок інвестицій у вигляді особистих (позичених) коштів, а підприємство здійснює будівництво багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. Індивідуальним об'єктом інвестування за договором № Г1/ПР-68 була квартира, будівельний № 87, на 11-му поверсі жилого будинку № 2 Об'єкту будівництва, загальною площею 70,72 кв. м. Відповідно до п. 5 інвестиційного договору № Г1/ПР-68, розмір інвестиції на момент його укладення становить 570 991,50 гривень.

18.10.2006 р. між ОСОБА_1 до та ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК" було укладено договір кредиту № 2006/13-2.06/855 для фінансування інвестування житла - квартири 87, розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 11 поверсі жилого будинку №1 за адресою: АДРЕСА_1.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту, 18.10.2006 р. між позивачем та ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК" було укладено договір іпотеки, якій посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальний дій за №2379, за яким у якості забезпечення за Кредитним договором було передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру 87 розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 11 поверсі жилого будинку №2 за адресою: АДРЕСА_1.

10 січня 2006 р. між ОСОБА_1 та ПП «Прогрес-Риелт» було укладено інвестиційний договір № Г1/ПР-67, відповідно до якого інвестор здійснює внесок інвестицій у вигляді особистих (позичених) коштів, а підприємство здійснює будівництво багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. Індивідуальним об'єктом інвестування за договором № Г1/ПР-68 була квартира, будівельний № 105, на 13-му поверсі жилого будинку №1 Об'єкту будівництва, загальною площею 70,72 кв. м. Відповідно до п. 5 інвестиційного договору №Г1/ПР-67, розмір інвестиції на момент його укладення становить 570 054,20 гривень.

18.10.2006 р. між позивачем та ПАТ "УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК" було укладено договір кредиту № 2006/13-2.06/857 для фінансування інвестування житла - квартири 105, розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 13 поверсі жилого будинку №1 за адресою: АДРЕСА_1.

18.10.2006 р. між ОСОБА_1 та ПАТ "УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК" було укладено договір іпотеки, якій посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальний дій за №2380, за яким у якості забезпечення за Кредитним договором було передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру 105 розрахунковою площею 70,72 кв. м., на 13 поверсі жилого будинку №1 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до умов вищезазначених кредитних договорів ОСОБА_3 отримав від ПАТ «Укрсоцбанк» кредитні кошти для оплати квартир, які будувалися та є предметом іпотеки.

Відповідно до п. 1.9. Договорів іпотеки після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1 цих договорів, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за Іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

Разом з тим, Договорами іпотеки встановлено обов'язок іпотекодавця після реєстрації права власності на предмет іпотеки укласти з ПАТ «Укрсоцбанк» Договір про внесення змін до Договору іпотеки, яким змінити опис предмета іпотеки: замість майнових прав - відповідне нерухоме майно із зазначенням його реєстраційних даних.

12.01.2006 р. між позивачем та ТОВ «ІНВЕСТ-ПРОГРЕС» було укладено договір про інвестування №Г1/И - 39 за яким об'єктом інвестування є квартира, будівельний номер 121, розрахунковою площею 70, 83 кв.м., розташовану на 15 поверсі жилого будинку №1 у багатоповерховому комплексі із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. Розмір інвестиційних внесків склав 449 110, 49 грн.

25.05.2006 р. між позивачем та АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено кредитний договір №014/0077/74/53731, за яким позивач отримав кредит у розмірі 70 450 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/0077/74/53731. 25.05.2006 р. між ОСОБА_1 та АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено іпотечний договір майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № Д-207, згідно з яким, предметом іпотеки виступили майнові права на квартиру, будівельний номер 121, загальною площею 70, 83 кв.м., розташовану на 15 поверсі жилого будинку №1 у багатоповерховому комплексі із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1. 25.06.2006 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. було внесено заборону відчуження квартири 121, загальною площею 70, 83 кв.м., розташовану на 15 поверсі жилого будинку №1 у багатоповерховому комплексі із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1,, яку зареєстровано в реєстрі за номером 60.

Суд зазначає, що іпотечний договір майнових прав між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, згідно з яким предметом іпотеки є майнові права на квартиру під будівельним номером 121, яка будується за адресою: місто Одеса Гагарінське плато, 5/1 (П'ЯТЬ ДРІБ ОДИН), будівництво якої не завершено, загальною площею - 70,83 кв. м. (в межах) Закону України № 979-15 «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який у редакції на час укладання договору застави майнових прав, передбачав такий предмет іпотеки як майнові права на нерухоме майно.

Посилання Позивача на Закон України про від 25 грудня 2008 року № 800-VІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку» в даному випадку є помилковим. З 14.01.2006 р. діє Закон України від 19 червня 2003 року № 979-УІ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який передбачає як можливий предмет іпотеки майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено. За такими договорами іпотекодавцем може бути забудовник або особа, власністю якої стане нерухомість після завершення будівництва. Тому оспорюваний договір застави майнових прав було укладено відповідно до вимог чинного на той час законодавства.

Відповідно до статті 5 цього Закону, іпотека встановлюється відповідно до цього закону щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва, прав на нерухомість та користування нею, а також майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Оцінка предмета іпотеки здійснюється за згодою сторін, якщо інше не передбачено іпотечним договором. Кредитодавець може самостійно виконувати функції іпотекодержателя або доручити виконання цих функцій іншій особі.

Іпотечний договір має бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Нотаріальне посвідчення іпотечного договору проводиться за місцем знаходження нерухомості, яка є предметом іпотеки, або за місцезнаходженням іпотекодержателя чи іпотекодавця.

Іпотечний договір, предметом за яким є нерухомість, що належить третім особам та стане власністю іпотекодавця після укладення такого договору, посвідчується нотаріусом до моменту оформлення права власності іпотекодавця на нерухомість.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість.

Іпотекодавцем за іпотечним договором може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва. Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку.

Після закінчення будівництва нерухомості іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Зміна або розірвання іпотечного договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі коли іпотечним договором передбачено накладення заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, нотаріус накладає таку заборону одночасно з посвідченням договору іпотеки. Якщо предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, нотаріус за повідомленням іпотекодержателя накладає заборону на відчуження нерухомого майна.

У разі включення іпотеки до іпотечного пулу умови іпотечного договору змінам не підлягають.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійними суди залежно від предмета і позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не може суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, норм: правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавств, оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Отже, оскаржуваний договір застави майнових прав було укладено у відповідності до чинного законодавства, повністю відповідає йому, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними.

Згідно зі статтею 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки майнові права є неспоживчою річчю та визначаються речовими правами (ч. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення; при цьому ч. 2 цієї статті уточнює, що предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про іпотеку», у редакції, яка була чинною на час укладення Договору іпотеки, наводить визначення термінів. У цьому Законі наве нижче терміни вживаються в такому значенні:

-нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом;

-іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництв, або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежного від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, майнові права могли бути предметом застави, передання їх в заставу повністю відповідало чинному законодавству, а тому твердження позивача про те, що передача в заставу цих прав суперечило діючому на момент укладення оскаржуваного договору законодавству є безпідставним.

За змістом частин 1,3 статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 статті 576 Цивільного кодексу України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Статтею 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Зі ст. 1 редакції Закону України «Про іпотеку» від 24.01.2006 року, яка діяла на момент укладення договору застави майнових прав, встановлено, що застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом; Ст. 5 редакції Закону України «Про іпотеку» від 24.01.2006 року також встановлює, що предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що майнові права могли бути предметом застави станом на момент укладення оспорюваних договорів застави майнових прав та не заперечуються нормами Закону, який діяв на момент укладення даного договору.

Відповідно до ч.2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Представник відповідача ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" зазначає, що під час укладення даного договору в іпотекодавця були підтверджуючі документи на майнові права щодо набуття права власності на нерухоме майно після закінчення будівництва.

З обставин справи вбачається, що Відповідач як власник майнових прав на нерухоме майно передав своє майнове право в іпотеку і діяв в межах вимог чинного цивільного законодавства.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги. Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування) не є речовими правами на чуже майно, тому що об'єкт цих прав не є чуже майно, а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника цього майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Правовий аналіз положень ЦК України, законів України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом іпотечного договору це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке і тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. У випадку, якщо в іпотеку пропонується об'єкт, будівництво якого не розпочато або розпочато, але пропонується передати в іпотеку права вимоги на весь об'єкт після його завершення, предметом такої іпотеки можуть бути майнові права (права вимоги) на весь об'єкт в цілому.

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов до висновку, що на момент укладення договору застави майнових прав між сторонами, предметом такого договору могли бути майнові права на нерухомість.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині визнання кредитних договорів, укладених між сторонами 18.10.2006р., 18.10.2006р. та 25.05.2006р., суд виходив з наступного. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що умови укладених з відповідачем кредитних договорів не відповідають п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та положенням Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» (в редакції, яка діяла на момент підписання спірних договорів). Банки не дотримались умов договору, встановлених вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 та вимогами ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», а саме, під час укладення із ним кредитних договорів, банки приховали від позичальника повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо реальної процентної ставки та кінцевої сукупної вартості кредитів, вказавши в договорах занижені значення показників суттєвих умов договорів, фактично ввели його як позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредитів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1)особу та місцезнаходження кредитодавця;

2)кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення договору, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб'єкта господарювання, яка між тим не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює наслідком ненадання зазначеної інформації недійсність правочину.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, суд вбачає, що ці Правила була прийняті після укладення позивачем оскаржуваних кредитних договорів № 2006/13- 2.06/855 від 18.10.2006р, № 2006/13- 2.06/857 від 18.10.2006р., №014/0077/74/53731 від 25.05.2006р, тому посилання позивача на положення цих Правил як обґрунтування позову є недоцільними.

Позивач не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами кредитного договору.

З боку позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення його в оману, оскільки при підписанні спірних договорів позивач був ознайомлений з умовами договору і протягом тривалої дії вказаного договору не звертався за захистом свого права. З матеріалів справи таких обставин судом також не встановлено.

При цьому положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що в матералах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували доводи позивача стосовно того, що під час укладення із відповідачами кредитних договорів, банки приховали від нього повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо реальної процентної ставки та кінцевої сукупної вартості кредитів, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання кредитних договорів недійсними є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, заявленої відповідачами, суд зазначає наступне.

Відповідачі у своїх письмових запереченнях до позову посилаються на те, що боржником подано позов до суду в 2017 році, тобто з пропуском строку позовної давності, оскільки, спірні договори іпотеки були укладені в 2006 році.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захшцати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов 'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.».

Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ"УКРСОЦБАНК" в особі Одеської обласної філії ПАТ"УКРСОЦБАНК, АТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі ООД ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки, скасування заборони відчуження - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 28.10.2018 року.

Суддя : А.Ю. Бойчук