Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 361/1386/13-ц

провадження № 61-31727 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

правонаступник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Білик Г. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц.,

Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 28 вересня 2011 року між ним та його дочкою ОСОБА_5 укладено договір дарування, за умовами якого він передав безоплатно належну йому на праві власності квартиру

АДРЕСА_1.

З 2007 року він тяжко хворіє, неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, проходив реабілітаційні курси лікування. З 2009 року він є інвалідом II групи, за станом здоров'я потребує постійного стороннього догляду. Влітку 2011 року стан його здоров'я значно погіршився, він мав підвищений тиск, запаморочення, втрачав свідомість.

Зважаючи на його безпорадний стан, відповідач стала вимагати щоб він подарував їй належну йому на праві власності квартиру, на що він не погоджувався, однак 28 вересня 2011 року дочка відвезла його до нотаріуса, де він підписав документи, зміст яких не розумів.

Посилаючись на те, що договір дарування був підписаний у той час, коли він проходив курс лікування, знаходився під дією ліків та не усвідомлював значення своїх дій, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 28 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_5, скасувати державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав і Державному реєстрі правочинів та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області

від 26 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями ОСОБА_9 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на зазначені судові рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, - ОСОБА_4.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 як правонаступника ОСОБА_9 задоволено частково, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 28 вересня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Судове рішення мотивовано тим, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_9 за своїм психічним станом не розумів характер і значення своїх дій та не міг ними керувати, що підтверджується висновком комісійної судово-психіатричної експертизи від 11 липня 2013 року № 175ц, поясненнями допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_13,

а позовні вимоги є обгрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції на підставі повно та всебічно досліджених доказах дійшов законного та обґрунтованого висновку, що під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_9 не міг розуміти значення своїх дій, а тому укладений ним договір підлягає визнанню недійсним.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2017 року, ОСОБА_5 просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою її статус як процесуального правонаступника, оскільки спадкоємцями після смерті позивача є не тільки ОСОБА_5, але й вона. Скасовуючи попередні судові рішення у справі, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із неповноти експертного висновку, однак суди попередніх інстанцій наведене не усунули, не призначили у справі додаткову експертизу, обмежившись допитом експерта.

Вважала, що експертний висновок є недопустимим та неналежним доказом, оскільки зазначений у ньому діагноз ОСОБА_9 не узгоджується з відомостями медичної документації, яка не містить даних про його психічні захворювання. Сам факт звернення позивача з цим позовом свідчить про усвідомлення ним своїх дій, в тому числі і при укладенні оспорюваного правочину.

Крім того, суди неправильно застосували норми спадкового права, не урахували положення статті1267 ЦК України, відповідно до якої частки кожного із спадкоємців за законом є рівними, а тому при процесуальному правонаступництві унаслідок смерті особи слід було застосовувати норми спадкового права, оскільки спадкоємця померлого спадкується не воля спадкодавця на вчинення правочину, а право на його майно.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відзив мотивовано тим, що під час розгляду цієї справи Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував попередні судові рішення з підстав порушення вимог статті 189 ЦПК України 2004 року, оскільки суд не вирішив питання про виклик експерта з метою усунення суперечностей та роз'яснення висновку. У зазначеній ухвалі касаційний суд, навпаки вказав на незаконність призначення додаткової експертизи. При цьому, після скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідач не заявляла клопотання про призначення додаткової експертизи. Безпідставними є також посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин норм спадкового права, оскільки предметом позову є визнання правочину недійсним, а не спадкові права.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 28 вересня 2011 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В. посвідчено договір дарування квартири, згідно з умовами якого

ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.

Оспорюючи зазначений договір, ОСОБА_9 посилався на те, що на момент його укладення він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Згідно з статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (стаття 203 ЦК України).

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно акта комісійної судово-психіатричної експертизи від 11 липня 2013 року № 175ц, складеного експертами відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання», під час посвідчення договору дарування ОСОБА_9 страждав на органічне ураження головного мозку із деменцією та тривожно-депресивними розладами. За своїм психічним станом ОСОБА_9 не міг розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними.

За клопотанням представника відповідача ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року було призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київській міській клінічній психоневрологічній лікарні № 1, оскільки на його думку, висновок комісійної судово-психіатричної експертизи від 11 липня

2013 року № 175ц викликає сумніви у його повноті та правильності.

Київським міським центром судово-психіатричної експертизи від 18 листопада 2014 року № 2647-01 матеріали цивільної справи було повернуто без виконання у зв'язку з неявкою ОСОБА_9

Скасовуючи попередні судові рішення у справі, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що із під час перевірки й оцінки висновку експерта, суд не зазначив яким фактичним даним та матеріалам справи він суперечить та які порушення вплинули на проведення і результат експертизи; із ухвали про призначення повторної експертизи не вбачається, що неможливо усунути неповноту або неясність висновку комісійної судово-психіатричної експертизи від 11 липня 2013 року № 175ц; на порушення положень статті 189 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про виклик експертів, якими проведено експертизу від 11 липня 2013 року, для роз'яснення наданих висновків або усунення суперечностей.

Під час нового розгляду справи, експерт ОСОБА_14 пояснив, що з 2009 року ОСОБА_9 страждає на органічне ураження головного мозку із деменцією та тривожно-депресивними розладами, що узгоджується з медичною документацією. Також було враховано вживання ним лікарських препаратів.

Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв'язку з цим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи, однак.

Доказів, які б спростовували повноту та правильність висновку Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 18 листопада 2014 року

№ 2647-01, з урахуванням пояснень експерта, ОСОБА_5 не надала, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суди дійшли обгрунтованого висновку про те, що в момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_9 не у повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним.

Що стосується доводів касаційної скарги ОСОБА_5 про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 37 ЦПК України 2004 року щодо залучення до участі у справі правонаступником померлого позивача ОСОБА_9 лише ОСОБА_4, оскільки, на її думку, процесуальне правонаступництво повинно здійснюватися із застосуванням положень статті 1267 ЦК України, а відтак суди не урахували, що вона також є процесуальним наступником, то такі твердження є безпідставними. Предметом позову у зазначеній справі є оскаржуваний договір дарування, укладений між померлим спадкодавцем та відповідачем ОСОБА_5, яка за правом спадкування є спадкоємцем першої черги за законом, однак у зазначеній справі не може бути залучена правонаступником спадкодавця, оскільки є відповідачем.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення заявником обставин справи, а також норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно з'ясували обставини справи, надали належну правову оцінку зібраним у справі доказам, та правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому оскаржувані рішення є законними та обгрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня

2017 року у та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 червня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник