Головуючий у 1-ій інстанції Демидова В.К.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Краснощокової Н.С., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 234/10280/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Краматорської міської ради, про відібрання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2018 року (суддя Демидова В.К., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області, текст повного судового рішення складено 25 квітня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відібрання дитини, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Краматорської міської ради.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 25 серпня 1999 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 року в них народився син ОСОБА_4.

25 грудня 2013 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу вони проживали однією сім'єю до 26 червня 2014 року.

26 червня 2014 року відповідач разом з сином, без його на то дозволу, виїхала за лінію розмежування антитерористичної операції у місто Донецьк, де і проживає в районі бойових дій разом з їх малолітньою дитиною. У якому районі міста Донецька проживає відповідач, йому невідомо. Своїми діями відповідачка наражає на небезпеку життя і здоров'я їх малолітнього сина. Крім того, у місці проживання дитини відсутня інфраструктура, нормальне функціонування закладів здоров'я та шкільних установ. Відповідач ніде не працює, власних коштів для свого життя та забезпечення гідного проживання і виховання дитини не має, а також не має власного житла. Згідно акту про підтвердження факту не проживання від 02 липня 2017 року, виданого депутатом Біленьківської селищної ради, вказано, що ОСОБА_3 є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1, але фактично за цією адресою не проживає з 26 червня 2014 року. Зі своєї сторони, він має постійне місце проживання, працює на посаді головного бухгалтера у ТОВ «НПП Крамтехцентр», має гідну заробітну плату. Вважав, що якщо дитина буде проживати з ним, він зможе створити їй належні умови для виховання і розвитку та забезпечити безпечне життя. Тому просив відібрати у ОСОБА_3 малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати йому.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На вказане судове рішення позивачем подана апеляційна скарга, в якій просить його скасувати.

На обґрунтування доводів скарги зазначає, що протиправна поведінка відповідача полягає в тому, що вона без його згоди вивезла їх малолітнього сина на непідконтрольну українській владі територію в м. Донецьк. Згодом, вона перетнула межу розмежування у м. Маріуполь, а коли вона зробила спробу знову без його дозволу виїхати у м. Донецьк, то її затримали прикордонники. В ході судового засідання відповідач категорично відмовилась назвати своє постійне місце проживання, чим підтвердила, що вона, крім частини будинку в м. Краматорськ, ніде більше житла не має. Також на питання про постійне місце роботи відповідач пояснила, що вона перебивається випадковими заробітками, тобто офіційної роботи та постійного доходу не має.Також, на його думку, висновок Служби у справах дітей Краматорської міської ради не ґрунтується на достовірних даних. Даний висновок був зроблений тільки зі слів відповідача, але не було перевірено, чи дійсно відповідач отримує доходи, який у неї майновий стан, чи проживає дитина в належному житлі, чи має його син всі необхідні речі та умови для всебічного та достойного розвитку, чи отримує він належну медичну допомогу.

Позивач підтримав доводи апеляційної скарги.

Від представника відповідача - адвоката ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності, надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Виконком Краматорської міської ради направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 1999 року по 09 січня 2014 року, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Протягом часу з 26 червня 2014 року по теперішній час малолітня дитина - ОСОБА_4 постійно проживає разом з матір'ю ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_2 має постійне місце проживання та роботи, стабільний дохід.

При цьому, сторони в судовому засіданні не заперечували та підтвердили, що в період шлюбу та після припинення сімейно-шлюбних відносин між ними склалися конфліктні стосунки.

Вказані обставини підтверджуються також висновками Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області за результатами перевірки за повідомленням від ОСОБА_3

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач вчинила протиправні дії щодо малолітнього сина, та змінила його місце проживання всупереч судовому рішенню або рішенню органу опіки та піклування.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради № 01-49/2055 від 13 квітня 2018 року, ОСОБА_3 працює неофіційно перекладачем іноземних мов, має стабільний заробіток; на обліку в КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Краматорська» не знаходиться, ніякої компрометуючої інформації стосовно неналежного виконання ОСОБА_3 батьківських обов'язків відносно дитини орган опіки та піклування Краматорської міської ради не отримував; до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов'язків ОСОБА_3 не притягувалась.

Окрім того, між ОСОБА_3 та її малолітнім сином ОСОБА_4 існує тісний емоційно-психологічний зв'язок, розірвання якого може призвести до емоційної пустоти дитини, викривленого формування ціннісних орієнтацій, появи психосоматичних розладів та невротичних проявів.

В малолітньому віці зв'язок «мати-дитини» не може бути розірваний без складних наслідків для емоційного розвитку дитини. Материнська депривація - фактор, який залишає слід на весь подальший розвиток особистості. Вона небезпечна розладами емоційно-вольової сфери, порушенням інтелектуального розвитку, пам'яті, уваги, працездатності, контактності тощо. Найбільш уражені компоненти особистості в цьому випадку: не сформованість комунікативних навичок, «емоційна холодність», «емоційна глухота», неадекватна самооцінка, низькій рівень домагань, високий рівень тривожності та агресії.

Малолітня фрустрація, що утворюється на ґрунті тривоги можливого насильницького розриву з матір'ю - фактор, який залишає слід на весь подальший розвиток особистості. Вона небезпечна можливими послідуючими розладами емоційно-вольової сфери, порушенням інтелектуального розвитку, пам'яті, уваги, працездатності, контактності тощо.

На підставі вищевикладеного, керуючись принципом статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, в якій зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю; статтями 7, 141, 151, 152, 171, 257 Сімейного кодексу України, враховуючи психологічні та вікові особливості дитини даного віку, орган опіки та піклування вважає недоцільним відібрати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у матері, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обставин, визначених ст. 162 СК України, а тому вважав за необхідне позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Згідно із частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Як передбачено ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як встановлено судом першої інстанції, та вказану обставину підтвердили сторони, - після погіршення стосунків між учасниками справи дитина постійно проживає разом з матір'ю ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У даному випадку дитина проживає разом з матір'ю, що не суперечить закону.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Тобто, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М. С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Колегія суддів вважає, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно із частинами 4-5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як зазначалося вище, в матеріалах справи є висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради про недоцільність відібрання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 218), з яким погодився суд першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає зазначені висновки Органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні такими, що відповідають дійсним обставинам справи. В свою чергу, безпідставним є посилання апеляційної скарги на те, що висновок третьої особи у справі не ґрунтується на достовірних даних, зокрема, не було перевірено чи дійсно відповідач отримує доходи, який у неї майновий стан, чи проживає дитина в належному житлі, чи має дитина всі необхідні речі та умови для всебічного та достойного розвитку, чи отримує він належну медичну допомогу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про те, що ОСОБА_3 не має постійного місця проживання, доходу, що дитина не отримує належного харчування, не забезпечена предметами першої необхідності, оскільки за частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач у справі має постійне місце проживання, працює на посаді головного бухгалтера в ТОВ «НПП Крамтехцентр», має гідну заробітну плату, не є вирішальними при вирішенні питання про відібрання дитини.

Крім того, за принципом 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

В даному випадку обставин, на підставі яких малолітню дитину слід розлучити з матір'ю не вбачається.

Вирішуючи спір в частині вимог про відібрання дитини, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності таких вимог, виходячи з того, що за змістом ч. 1 ст. 162 СК України - якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач вчинила протиправні дії щодо малолітнього сина та змінила його місце проживання всупереч судовому рішенню або рішенню органу опіки та піклування.

Таким чином, за відсутності обставин, визначених вищевказаною нормою, висновок суду про відмову у задоволенні позову про відібрання дитини є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вирішення позову про відібрання дитини від матері та повернення її батькові, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини станом на момент подання позову було визначено судом або законом саме з ним після припинення шлюбних відносин, а відповідач змінила місце проживання дитини. Спір про визначення місця проживання дитини не був вирішений, ані органами опіки і піклування, ані у судовому порядку, а тому позовна вимога у цій частині є передчасною та до задоволення не підлягає.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Н.С. Краснощокова

О.О. Тимченко

Повний текст постанови складено 17 липня 2018 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич