ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

грудня 2018 року м. Чернівці

справа №725/2098/17

провадження № 822/44/18

Чернівецької апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14 червня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції суддя Войтун О.В.),

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта-Банк»), третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Позивач вказував на невідповідність умов кредитного договору вимогам чинного законодавства щодо здійснення розрахунку в іноземній валюті, відсутність у відповідача ліцензії на здійснення ним валютних операцій, що є порушенням його прав, як позичальника, у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на те, що ПАТ «Дельта Банк» не надав йому у письмовій формі інформацію про кредитні умови, сукупну вартість кредиту та валютні ризики, а також на відсутність у нього графіку платежів, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір на підставі положень частини першої статті 229 та частини першої статті 230 ЦК України. Позивач також просив визнати недійсним укладений на виконання зобов'язань по кредитному договору та похідний від нього договір іпотеки.

Позивач посилався на те, що 28 серпня 2007 року між ним та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений кредитний договір № 962/Ж-07, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 50 000доларів США з терміном погашення до 27 серпня 2032року.

28 серпня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: м. Чернівці вул. Узбецька, б. 1, кв. 33.

01 липня 2010 року відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та постанови Правління Національного банку України № 369 було прийнято рішення щодо відчуження (шляхом передавання) активів (майна) ТОВ «Укрпромбанк», які є предметом застави за договором застави майнових прав і договорами іпотеки, на користь АТ «Дельта Банк», шляхом відступлення прав вимоги відбулася заміна кредитора у зобовязанні.

На підставі постанови Правління Національного банку України № 664 від 02 жовтня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 жовтня 2015 року прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду.

Позивач вважав кредитний договір № 962/Ж-07 недійсним, так як він не містить умови, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» зазначені як обовязкові.

Окрім цього, на думку позивача, про недійсність кредитного договору свідчили:не встановлення умов надання кредиту, зокрема про можливість настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, і ще до укладення такого договору; не відображено вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу з обґрунтуванням вартості супутньої послуги; не встановлено орієнтовану сукупну вартість кредиту ( в процентному значенні та грошовому виразі); не встановлено інфляційного застереження; правила, за якими змінюється процентна ставка за кредитним договором залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках.

Також позивач вважає, що умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США та в частині надання права банку в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд є несправедливими та є такими, що значно погіршують становище позичальника.

Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 962/Ж-7 від 28 серпня 2007 року, укладений між ним та ТОВ «Український промисловий банк»; визнати недійсним іпотечний договір від 28 серпня 2007 року, укладений між ним та ТОВ «Український промисловий банк».

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному повному обсязі.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що кредитний договір не містить умов, які згідно п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» зазначені як обовязкові. Кредитний договір укладений з порушенням діючого законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в договір включено несправедливі умови, а саме умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, умови договору про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору та надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує на те, що в матеріалах справи міститься лист-повідомлення «Про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту», отриманий 28 серпня 2007 року позивачем, що спростовує доводи заявника про те, що банком при укладенні кредиту не була надана інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту .

Також представник банку звертає увагу суду на те, що у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, відсутні такі вимоги, які надаються клієнту банку та на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів , які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які б потягнули за собою визнання договору кредиту недійсним.

Також представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вказує, що доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої виходив з того, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач виконував умови кредитного договору; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 28 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено договір № 962/Ж-7 про надання кредиту (надалі - кредитний договір) на суму 50 000 доларів США, строком на 300 місяців - з 28 серпня 2007 року по 27 серпня 2032 року (т. 1, а.с. 22-25).

У договорі сторонами визначено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно, згідно графіку погашення кредиту, процентна ставка за користування кредитом складає 12% річних, кредитні кошти були отримані на придбання житла.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 28 серпня 2007 року ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку банку належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.( т.1, а.с. 14-16)

Поручителями за виконання боржником зобовязань за вищевказаним кредитним договором стали ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що підтверджується договорами поруки № 962/п-07, № 962/1п-07, № 962/2п-07 від 28 серпня 2007 року(т.1, а.с.17-19).

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк», Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь Дельта банку (т. 2., а.с.168-172).

Внаслідок укладення договору про передачу активів Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» набуло право вимоги, серед іншого, і за кредитним договором № 962/Ж-07 від 28.08.2007, що підтверджується Витягом з Додатку № 2 до Договору передачу активів (т. 2, а.с. 173).

На теперішній час Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» перебуває в стані ліквідації, що підтверджується постановою Правління Національного банку України № 664 від 02 жовтня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 619 від 20 лютого 2017 року «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта банк» та делегування повноважень ліквідатора». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта банк» призначено ОСОБА_9.

Відповідно до положень статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно до ч.2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Укладаючи оспорювані договори, позивач був ознайомлений з їх умовами, змістом та наслідками порушення зобов'язань за цими договорами, що підтвердив своїм підписом в кредитному та іпотечному договорах.

Позивач не заперечував факт укладання вищевказаних договорів та отримання кредитних коштів за умовами договору, сторони виконували умови кредитного договору, позивач здійснив часткову оплату кредитних коштів, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії квитанцій (т.1, а.с.47-305)

Позивач не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено ч.2 ст. 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив, що свідчить про прийняття ним умов кредитного договору.

Умови, визначені кредитним договором, зокрема і щодо ризиків знецінення національної валюти у відношенні до іноземної валюти, прочитані позивачем та він на них погодився, підписав договір і отримав кошти, що не суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір, у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору не застосовується до операцій з фінансовими послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем послуг

Як на одну з підстав визнання кредитного договору недійсним, позивач посилається на те, що видача банком кредиту та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у ньому зобов'язання виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від національної грошової одиниці України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ч. 1, ч.2 ст.533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодився позивач.

Згідно з п.1 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Підпунктами «в», «г» п. 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з п.5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, затвердженого постановою правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 року, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення банком операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року.

Національним банком України було видано ТОВ «Український промисловий банк» банківську ліцензію №67 від 13 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною ліцензії є дозвіл № 67-5 від 27 червня 2006 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право ТОВ «Український промисловий банк» з валютними цінностями(т.2,а.174-177).

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від № 483 від 14 жовтня 2004 року (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

ТОВ «Український промисловий банк» на час укладення спірних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Колегія суддів приходить до висновку, що при укладенні між сторонами оспорюваного позивачем кредитного договору не були порушені вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, а посилання позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав, пов'язаних з валютою кредитування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, зазначені курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, на які інші банки впливати не можуть.

Коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Позивач не довів істотних обставин, які б вказували на введення його в оману під час укладання договору кредиту, колегією суддів не встановлено та позивачем не доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману.

Доводи заявника, що не є справедливими, у відповідності до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів », умови договору про установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі, є безпідставними, виходячи з наступного.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вищезазначені висновки також узгоджуються і з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 грудня2015 року у справі № 6-1341цс15.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Як вбачається з матеріалів справи, спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 12 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. При цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, висловили свою згоду щодо передбаченої договором зміни процентної ставки у разі зміни істотної обставин.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру процентної ставки не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Оскільки сторонами узгоджено встановлену процентну ставку, і такі умови не можна вважати несправедливими, визнання спірних договорів недійсними з цих підстав колегією суддів не вбачається.

Також про обізнаність ОСОБА_1 про умови кредитування та сукупну вартість кредиту свідчить наявний в матеріалах справи лист-повідомлення від 28 серпня 2007 року, на якому міститься підпис позивача ( т. 2, а. с. 178-179).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з чим також погоджується і колегія суддів, правильно встановив, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, оскільки вказані договори укладені з дотриманням чинного на момент їх укладення законодавства та правові підстави, визначені статтями 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваних позивачем договорів недійсними відсутні.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови 26 грудня 2018 року.

Головуючий (підпис) М.І.Кулянда

судді: (підпис) ОСОБА_10

(підпис) ОСОБА_11

З оригіналом згідно: