Номер провадження: 22-ц/785/4591/18
Номер справи місцевого суду: 521/5176/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та її адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2018 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11, в особі опікуна ОСОБА_12, заінтересованої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання договору дарування недійсним, витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

01 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_13, про визнання недійсним договору дарування №б/н від 02.04.2012 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 та витребування майна з чужого незаконного володіння.

28 грудня 2015 року ухвалою суду було зупинено провадження у справі на шість місяців, а саме для встановлення всіх правонаступників. Правонаступниками було визначено ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які були залучені до участі у справі у якості відповідачів.

08 грудня 2016 року помер відповідач по справі ОСОБА_14, та ухвалою суду від 24.01.2017 року провадження у справі було зупинено строком на шість місяців до встановлення всіх правонаступників.

Таким чином, на час винесення рішення відповідачами по справі є ОСОБА_15, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, неповнолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_11, в особі опікуна ОСОБА_12.

Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що 02 квітня 2012 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_16.

Згідно умов договору ОСОБА_5 отримала в дар від позивача квартиру №8, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Розумовська, 45.

Однак, позивач вказує, що відповідач ОСОБА_5 навмисно ввела його в оману, та не виповнила тих обіцянок, яка давала, а тому він зазначаючи, що уклав для себе невигідну угоду, а тому звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд визнати договір дарування від 02 квітня 2012 року недійсним, на підставі ст.230 ЦК України.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 та її представник надали пояснення та просили у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_8, ОСОБА_17, ОСОБА_9 також позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволені.

Представник заінтересованої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради участі у судовому засіданні не приймав, про причини своєї неявки до суду не повідомив.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_12, а також представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради не зявились, але про розгляд справи вони були сповіщені належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та заперечення на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого департаментом міського господарства ОМР 20 лютого 2012 року за №3-28991, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 683пр-189, номер запису 3237, позивач був власником квартири №8 у м. Одесі по вул. Розумовській, 45.

02 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування (№б/н) квартири №8 у м. Одесі по вул. Розумовській, 45, відповідно до якого ОСОБА_4 виступав як дарувальник, а ОСОБА_5 обдаровувана. Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального органу ОСОБА_16, підписано в присутності сторін та нотаріуса.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання зазначеного договору дарування недійсним суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 не довів про введення його в оману, внаслідок необізнаності в юридичних тонкощах, а також того, що при укладенні договору сторони домовлялись про те, що після оформлення правочину він зможе вільно користуватися квартирою.

Такий висновок суду є правильним та грунтується на доказах, які досліджені під час розгляду справи та яким надано правильну правову оцінку.

Згідно частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що має істотне значення.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (89, 229 ЦПК України), встановив, що позивачем належних та допустимих доказів того, що укладаючи договір дарування, неправильно сприймав фактичні обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, не надав, дійшовши правильного висновку про те, що підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсним договору дарування немає.

Судом першої інстанції встановлено, що на час укладення спірного договору дарування від 02 квітня 2012 року ОСОБА_4, який мав цивільну правоздатність і дієздатність, та зареєстроване право власності на спірну квартиру, правомірно здійснив її відчуження на користь ОСОБА_5 (ст. 717 ЦК України) з нотаріальним посвідченням правочину дарування нерухомого майна у відповідності до ст. 719 ЦК України, чим засвідчив волевиявлення на відповідне встановлення і припинення цивільних прав та обов'язків.

Також встановлено, що на момент укладення спірного договору дарування позивач також мав у власності житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Марії Демченко, 25, право власності на який було зареєстровано 19 квітня 2010 року та земельну ділянку площею 0,0678 га за цією ж адресою. Відчуження зазначеної земельної ділянки та житлового будинку відбулося через 2,5 роки після укладення спірного договору дарування.

Крім того, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у судовому засіданні підтвердили той факт, що позивач весь час мешкав у вищезазначеному житловому будинку, а не у спірній квартирі.

Отже, посилання позивача ОСОБА_4 стосовно того, що він на момент укладення договору дарування не мав та на сьогодні не має житла, тому право проживання у спірній квартирі було основною умовою дарування, якої ОСОБА_5 не дотрималась, у звязку з чим він залишився без постійного місця проживання, є необґрунтованими та наведеними.

Таким чином, суд першої інстанції всебічно, повно та обєктивно зясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Докази і обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх встановленні та дослідженні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV (3477-15) від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_3, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У звязку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст судового рішення складено: 22 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_2

ОСОБА_3