Справа № 357/8244/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Цуранова А. Ю. ,

при секретарі - Солом'яна Л. М.,

за участю: представника позивача - Сич О.Ю.,

представників відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біла Церква цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ» до: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» про визнання договору відступлення права вимоги недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17.08.2007 року між Акціонерним банком «Банк Регіонального розвитку» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №11/03-38, у відповідності до якого банк надав відповідачу кошти в розмірі 37000 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором від 17.08.2007 року між Акціонерним банком «Банк Регіонального розвитку» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 30.09.2015 року, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру № 4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

09.11.2012 року Білоцерківським міськрайоним судом Київської області ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного банку «Банк Регіонального розвитку» заборгованість за кредитним договором в сумі 485 686,04 грн., та 219 грн. судових витрат, всього 488 905,04 грн.

30.09.2015 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», яке діяло як управитель активами АБ «Банк Регіонального розвитку» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» було укладено договір №012 за кредитним договором від 17.08.2007 року №11/03-38, згідно якого управитель передав права кредитору шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор прийняв всі права і став новим кредитором за кредитним договором.

07.07.2016 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором.

Позивач вказував, оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду не виконано, у зв'язку з чим просив суд, у урахуванням за яви про зміну предмету позову, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11/03-38 від 17.08.2007 року в розмірі 485 686,04 грн., звернути стягнення на трикімнатну квартиру № 4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 38,50 кв.м., загальною площею 64,80 кв.м., що належить ОСОБА_3, іпн НОМЕР_1 шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, за ціною визначеною суб'єктом оціночної діяльності в розмірі 395 600 грн. за ціною встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження. Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з вказаної квартири із зняттям їх з реєстраційного обліку.

02.05.2018 року позивач звернувся з заявою про зменшення позовних вимог, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11/03-38 від 17.08.2007 року, що станом на 20.11.2013 року становить 351 695,72 грн., звернути стягнення на трикімнатну квартиру № 4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 38,50 кв.м., загальною площею 64,80 кв.м., що належить ОСОБА_3, іпн НОМЕР_1 шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, за ціною визначеною суб'єктом оціночної діяльності в розмірі 395 600 грн. за ціною встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження. Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з вказаної квартири із зняттям їх з реєстраційного обліку.

20.11.2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що 30.09.2015 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», яке діяло як управитель активами АБ «Банк Регіонального розвитку», переданими в управління відповідно до договору від 20.11.2013 року та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» було укладено договір відступлення права вимоги № 012 за кредитним договором від 17.08.2007 року №11/03-38. Після цього, 07.07.2016 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором. Вважає, що договір відступлення права вимоги від 30.09.2015 року є недійсним, оскільки ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2014 року відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», заінтересовані особи: АБ «Банк регіонального розвитку», ОСОБА_3 про заміну стягувача за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.11.2012 року по справі №1003/7495/12. Посилається на висновки викладені у вказаній ухвалі та оскільки заявником не було надано доказів того, що «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» набуло усіх прав вимоги за кредитним договором 11/03-38 від 17.08.207 року та договором поруки №11/03-38(П) від 17.08.207 року. В зв'язку з чим просив визнати недійсним договір №012 від 30.09.2015 року про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 17.08.2007 року №11/03-38 між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант».

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Відносно задоволення зустрічного позову заперечував, подав відзив в якому зазначив, що в ухвалах Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2014 року та 05.06.2014 року, на які посилається позивач, не зазначається, що фактичної передачі активів не відбулося, а вказано, що не було надано акту приймання-передавання, відрізнялися суми в актах, а з заява подала неналежна сторона. Крім того, відмова у зміні стягувача за рішенням суду не скасовує саму заборгованість.

Представник відповідача заперечував відносно задоволення первісного позову, зустрічний позов просив задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 19 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

В судовому засіданні встановлено.

17.08.2007 року між Акціонерним банком «Банк Регіонального розвитку» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №11/03-38, у відповідності до умов якого банк надав відповідачу кошти в розмірі 37000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит не пізніше 16.08.2012 року.

В забезпечення виконання кредитного договору, були укладені договори забезпечення, а саме:

- договір поруки між Акціонерним банком «Банк Регіонального розвитку» та ОСОБА_4 №11/03-38 від 17.08.2007 р.

- іпотечний договір від 17.08.2017 року між Акціонерним банком «Банк Регіонального розвитку» та ОСОБА_3, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру № 4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Свого зобов'язання позичальник не виконав, у зв'язку з чим банком було подано позови до суду.

09.11.2012 року Білоцерківським міськрайоним судом Київської області ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного банку «Банк Регіонального розвитку» заборгованість за кредитним договором в сумі 485 686,04 грн. та 219 грн. судових витрат, всього 488905,04 грн.

На підставі даного рішення 24.02.2014 року Білоцерківським міськрайоним судом Київської області видано два виконавчі листи від 09.11.2012 р. №1003/7495/12, на ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Оскільки заборгованість ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перед Акціонерним банком «Банк Регіонального розвитку» не була погашена у повному обсязі, як зазначав позивач, тому банк згідно ст. 512 Цивільного кодексу України відступив право вимоги за кредитним договором іншій особі.

Так, 20.11.2013 року між Акціонерним банком «Банк Регіонального розвитку» та ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та Національним банком України було укладено договір про передавання в управління непроданих активів. У відповідності до якого банк передав в управління товариству наявні балансні активи, а товариство прийняло в управління дані активи, в тому числі і кредитний портфель ОСОБА_3.

В травні 2014 року ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» звернулось до суду з заяво про поновлення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2014 року відмовлено ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» в поновленні строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, оскільки до суду заявником не було подано доказів того, що ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» набуло усіх прав вимоги за кредитним договором 17.08.2007 року №11/03-38 та договором поруки № №11/03-38 (П) від 17.08.207 року.

У вересні 2014 року ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» звернулось до суду із заяво про зміну стягувача за рішенням Білоцерківським міськрайоним судом Київської області від 09.11.2012 року по справі №1003/7495/12.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2014 року відмовлено ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» в задоволені заяви про зміну стягувача по справі №1003/7495/12 з тих підстав, що заявник не є стороною у виконавчому провадженні.

30.09.2015 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», яке діяло як управитель активами АБ «Банк Регіонального розвитку» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» було укладено договір №012 за кредитним договором від 17.08.2007 року №11/03-38, згідно якого управитель передав права кредитору шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор прийняв всі права і став новим кредитором за кредитним договором.

Згідно п. 1.1.1 договору №012 одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором, управитель відступив, а новий кредитор набув усі права сторони договору та став кредитором за всіма договорами, що забезпечують виконання зобов'язань позичальника по кредитному договору у тому числі, але не виключно: іпотечний договір від 17.08.2007 року.

Вказане підтверджується актом приймання-передачі від 20.09.2015 року.

07.07.2016 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором.

Згідно п. 1.4 договору відступлення прав за іпотечним договором, права іпотеко держателя за іпотечним договором, які відступають на користь нового кредитора відповідно до умов цього договору, зокрема, включаючи: право на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених іпотечним договором; право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в порядку та обсязі, передбаченому законодавством України, іпотечним договором та кредитним договором, а також будь-які інші права іпотеко держателя, передбачені законодавством України, іпотечним договором та кредитним договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що правові наслідки, встановлені договором або законом, настають у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 1.3 договору №012 про відступлення права вимоги, новий кредитор одержав право замість банку вимагати від позичальника виконання всіх зобов'язань за кредитним договором, у тому числі, з повернення суми кредиту в повному обсязі; із сплати процентів,неустойки, в розмірі та в порядку, передбаченому кредитним договором, а також виконання позичальником будь-яких інших зобов'язань за кредитним договором.

Так, 14.07.2017 року «Колекторська компанія «Гарант» направило відповідачу письмову вимогу про виконання договірних зобов'язань та у разі невиконання цієї вимоги буде звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу /а.с.84/

Вказана вимога містить інформацію про відступлення права вимоги ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», яке діяло як управитель активами АБ Банк Регіонального розвитку» ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» за кредитним договором № 11/03-38 від 17.08.2007 року та договором іпотеки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Отже, аналізуючи вказані норми права, слід дійти висновку, що як загальними нормами (ст.ст. 516-519 ЦК України), так і спеціальною нормою (ст. 24 Закону України «Про іпотеку») не передбачено заборони на заміну первісного кредитора - банку або іншої фінансової установи на фізичну особу.

09.11.2012 року Білоцерківським міськрайоним судом Київської області ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного банку «Банк Регіонального розвитку» заборгованість за кредитним договором в сумі 485 686,04 грн.

В судовому засіданні встановлено, що заборгованість за кредитним договором № 11/03-38 від 17.08.2007 року не погашена, рішення суду не виконано.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Саме такі висновки щодо застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року № 6-1080цс15.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню, при цьому необхідно вказати, що початкова ціна предмета іпотеки становить 395 600 грн., яка визначена висновком експерта у звіті про незалежну оціночну діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Аналітичний центр Дробнова» (а.с. 108-111).

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ» про виселення відповідачів із житла зі зняттям з реєстраційного обліку з квартири № 4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановлених законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення провадиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ТОВ «Кредитні ініціативи» до суду з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку житлового приміщення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення з іпотечного житла.

З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2017 року «Колекторська компанія «Гарант» направляло відповідачам письмові вимоги з вказівкою про необхідність звільнення переданої в іпотеку житлової квартири та зняття з реєстраційного обліку, при цьому у вимогах вказаний строк виконання, а саме в тридцятиденний строк з моменту її надходження /а.с. 84-93/.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, надіславши поштою 14.07.2018 року відповідачам вищевказані вимоги, які датовані від 07.07.2017 року, за відсутності доказів про їх отримання адресатами, в липні 2017 року позивач звернувся з даним позовом, що підписаний представником 06.07.2018 року, тобто не було витримано строк у 30 днів.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

З кредитного договору № 11/03-38 від 17.08.2007 року вбачається, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана позивачем у власність не за рахунок кредитних коштів, що свідчить про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1484цс15 від 21 жовтня 2015 року.

Позивач, не погоджуючись з запереченнями відповідача, надав письмові пояснення, де зазначив, що відповідач в своєму зустрічному позові не зазначає в чому полягає порушення його прав та інтересів укладеним договором №012 від 30.09.2015 року про відступлення права вимоги.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 655, частини третьої статті 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу.

Згідно до правових норм до яких ч. 1 ст. 215 ЦК України є відсильною загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України).

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Натомість позивач не обґрунтував, яким чином договір відступлення права вимоги порушує його суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78,80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Викладене вище свідчить, що аргументи ОСОБА_3, які були наведені в обґрунтування наявності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, є безпідставними і ґрунтуються на хибному сприйнятті положень цивільного законодавства, яке має регулювати правовідносини, що виникли між сторонами оспорюваного правочину.

Враховуючи вищезазначене, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Вимоги за первісним позовом слід задовольнити частково.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11/03-38 від 17.08.2007 року, що станом на 20.11.2013 року становить 351 695,72 грн., звернути стягнення на трикімнатну квартиру № 4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 38,50 кв.м., загальною площею 64,80 кв.м. та належить ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_1) шляхом проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження за ціною продажу на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна з початковою ціною 395 600 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «ГАРАНТ» 1600 грн. судового збору, стягнувши з кожного відповідача по 400 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити рішення суду до Апеляційного суду Київської області, в порядку встановленому законом, повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СуддяА. Ю. Цуранов