Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 367/2269/15-ц

провадження № 61-9998св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Сарафан»,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2016 року в складі судді Кухленка Д. С. та рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Лівінського С. В., Суханової Є. М.,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сарафан» (далі - ТОВ «Сарафан») про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2013 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду № 41 до договору № 3 «Про спільну діяльність у будівництві житлового комплексу «Центральний» (далі - ЖК «Центральний»)

від 10 липня 2012 року», відповідно до умов якої ТОВ «Сарафан» зобов'язалося побудувати та передати позивачу у власність 2-кімнатну АДРЕСА_1, загальною площею 62,2 кв. м, розташовану в будинку АДРЕСА_1. 14 серпня 2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 59/41 до договору № 3 «Про спільну діяльність у будівництві ЖК «Центральний» від 10 липня 2012 року (нова редакція від 17 вересня

2014 року)», відповідно до умов якої ТОВ «Сарафан» зобов'язалося побудувати та передати ОСОБА_2 у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_2, загальною площею 7,2 кв. м, розташоване у будинку АДРЕСА_2, яке знаходиться на технічному поверсі багатоквартирного житлового будинку. ТОВ «Сарафан» не виконало своїх зобов'язань, зокрема, не передало у строк до 14 квітня 2014 року у власність вказану квартиру та нежитлове приміщення. Крім того, позивач посилалась на те, що відповідач передав у її власність квартиру на 2 кв. м менш, ніж передбачено угодою, укладеною між сторонами.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ТОВ «Сарафан» кошти у розмірі 711,53 доларів США за комерційним курсом продажу, розміщеним на сайті «ukrgazbank.com.ua» на день платежу як виплату, передбачену підпунктами 3 і 4 пункту 1 угоди № 1, та обумовлену підпунктом «г» пункту 3 «Пам'ятки»; та стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 270 002,16 грн за невиконання ним своїх обов'язків за угодою № 2 за період від 01 лютого 2015 року до 22 грудня 2015 року.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Сарафан» на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі

711,53 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Сарафан» взяті на себе зобов'язання за додатковою угодою № 41 до договору № 3 «Про спільну діяльність у будівництві ЖК «Центральний»

від 10 липня 2012 року належним чином не виконало, а саме: порушено підпункти 3, 4 пункту 1 указаного договору та підпункт «г» пункту 3 «Пам'ятки», унаслідок чого наявні підстави для стягнення коштів у розмірі 711,53 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2016 року в частині стягнення з ТОВ «Сарафан» на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 711,53 доларів США змінено.

Стягнуто з ТОВ «Сарафан» на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі

9 235,66 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, виходив з того, що суд першої інстанції при вирішенні стягнення з ТОВ «Сарафан» на користь ОСОБА_2 суми коштів дійшов помилкового висновку про визначення її в доларах США.

У листопаді 2016 рокупредставник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального правапросила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 03 квітня 2013 року між ТОВ «Сарафан» та ОСОБА_8 було укладено додаткову угоду № 41 до договору № 3 «Про спільну діяльність у будівництві ЖК «Центральний» від 10 липня 2012 року» (далі - Угода № 1), відповідно до умов якого ТОВ «Сарафан» зобов'язалося побудувати та передати ОСОБА_8 у власність двокімнатну АДРЕСА_1, загальною площею 62,2 кв. м, розташовану в будинку АДРЕСА_1.

Підпунктом «г» пункту 1 «Пам'ятки» передбачено доплату за різницю в метражі згідно пункту 5 в додатковій угоді (у зв'язку з тим, що під час будівництва можуть мати місце незначні відхилення від запроектованої площі приміщення, остаточні розрахунки здійснюються сторонами відповідно до даних замірів бюро технічної інвентаризації згідно проведеної технічної інвентаризації приміщення за ціною, яка діяла на момент укладення додаткової угоди.

14 серпня 2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 59/41 до договору № 3 «Про спільну діяльність у будівництві ЖК «Центральний»

від 10 липня 2012 року (нова редакція від 17 вересня 2014 року)» (далі - Угода № 2), відповідно до умов якого ТОВ «САРАФАН» зобов'язалося побудувати та передати ОСОБА_8 у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_2, загальною площею 7,2 кв. м, розташоване у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 Угоди № 1 відповідач прийняв на себе зобов'язання перед позивачем вчинити певні дії, а саме: після завершення будівництва та отримання Декларації про готовність об'єкта до експлуатації

ТОВ «Сарафан» зобов'язується передати ОСОБА_8 наступне: житлове приміщення у власність; Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Витяг з державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, технічний паспорт приміщення. Термін завершення будівництва та отримання Декларації про готовність об'єкта до експлуатації до 30 вересня 2014 року.

Підпунктом 4 пункту 1 Угоди № 2 передбачено, що після завершення будівництва та отримання Декларації про готовність об'єкта до експлуатації

ТОВ «Сарафан» зобов'язується передати ОСОБА_8 наступне: нежитлове приміщення у власність; Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Витяг з державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, технічний паспорт приміщення.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 Угоди № 2 термін отримання Свідоцтва про право власності на приміщення - до 01 лютого 2015 року.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що у випадках невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за цією додатковою угодою сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Звертаючись до суду з позовом, заявник посилалась на те, що відповідачем було порушено свої зобов'язання за Угодою № 1 та Угодою № 2, зокрема, не передано у передбачені угодами строки квартиру та нежитлову будівлю. Крім того, загальна площа квартири на 2 кв. м менша, ніж це було обумовлено угодою № 1 та за яку заявник здійснила оплату.

Встановлено, що декларацію про готовність об'єкта до експлуатації Готельно-житловий та спортивний комплекс з вбудованими та прибудованими офісно-торговими приміщеннями, за адресою: АДРЕСА_1, було видано 14 квітня 2014 року № ІУ 98.

Відповідно до довіреностей від 05 квітня 2013 року та від 14 березня 2015 року ОСОБА_8 уповноважила ТОВ «Сарафан» оформляти право власності на належний їй в результаті спільної діяльності об'єкт нерухомого майна, подавати відповідним органам всі документи, необхідні для оформлення права власності на цей об'єкт нерухомого майна, отримати на її ім'я правовстановлюючий документ на нерухоме майно та зареєструвати право власності на це майно на її ім'я у встановленому законом порядку.

Відповідно до Свідоцтва про право власності, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на АДРЕСА_1, розташовану в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 було зареєстровано

15 липня 2014 року.

При виготовлені технічного паспорту від 18 червня 2014 року на АДРЕСА_1, розташовану в житловому будинку АДРЕСА_1 товариство з обмеженою відповідальністю «Техсервісбуд» допустило технічну помилку, а саме: неправильно зазначено загальну площу указаної квартири, а саме: замість 60,2 кв. м було зазначено 52,4 кв. м, що потягнуло помилку і в правовстановлюючих документах позивача.

12 січня 2015 року було виготовлено новий технічний паспорт на вказану квартиру з урахуванням виправлень щодо загальної площі квартири.

18 березня 2015 року були внесені відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Також, судом встановлено, що 18 червня 2014 року було виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення АДРЕСА_2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Свідоцтва про право власності, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2, розташоване в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 було зареєстровано 20 грудня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, встановивши, що відповідачем було порушено свої зобов'язання за Угодою № 1, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів у зв'язку з неналежним виконанням умов договору та відмову в задоволенні позову в частині стягнення пені, оскільки позивач передала право ТОВ «Сарафан» бути лише замовником будівництва від її імені, а не виконавцем.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи роз'яснення, викладені в абзаці 2, 3 пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» обґрунтовано навів розрахунок суми, яка підлягає стягненню з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин, не спростовують висновків суду, тому не дають підстав для скасування судових рішень у справі, які ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило