АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/4305/17

Провадження № 22-ц/787/756/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Боймиструк С.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторинг»,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторинг» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2018 року, ухваленого в складі судді Шуляка А.С., повний текст якого складено 01 лютого 2018 року, у справі №562/4305/17,

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторинг» про захист прав споживача та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж акційного транспортного засобу - трактора "Foton244" за ціною 53900,00 грн., а тому звернувся до ТзОВ «Автоінвестфакторинг» для його купівлі. Вказує, що під час зустрічі з представниками товариства, останні вказали, що зазначений в мережі Інтернет транспортний засіб продається разом з кабіною, плугом та насадкою передньої лопати за ціною 53900,00 грн., яку покупець має сплатити двома платежами: 27000,00 грн. протягом одного банківського дня після підписання договору, а решту суми після підписання акту прийому передачі. Стверджує, що працівники відповідача запевнили його в тому, що всі умови договору купівлі-продажу № 100243 відповідають досягнутій усній домовленості та волевиявленню покупця, а тому після підписання вказаного договору йому буде передано у власність вказаний трактор. Зазначає, що 31 жовтня 2017 року він підписав зазначений договір та 01 листопада 2017 року провів часткову оплату за придбаний товар в сумі 27000,00 грн. Посилається на те, що умови вказаного договору не відповідають усній домовленості, оскільки оплачена ним сума має зараховуватися за надання інформаційно-консультативних послуг з питання отримання у власність транспортного засобу. Вважає, що відповідач веде нечесну підприємницьку діяльність та своїми діями ввів його як покупця в оману. На претензію від 08 листопада 2017 року про визнання договору недійсним та повернення грошових коштів ТзОВ «Автоінвестфакторинг» відповідач не відповідає, а тому він змушений був звертатися до суду для захисту своїх прав. З уточненням позовних вимог від 04 січня 2018 року просить стягнути з відповідача на його користь набуті без достатньої правової підстави кошти в сумі 27000,00 грн.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторинг» про захист прав споживача та стягнення коштів задоволено.

Стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторинг» на користь ОСОБА_1 27000,00 грн. на повернення сплачених позивачем коштів на рахунок відповідача 01 листопада 2017 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторинг» на користь держави судовий збір в сумі 1762,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем як споживачем доведено, що умови договору укладеного між ним та ТзОВ «Автоінвестфакторинг» є несправедливими, а нечесна підприємницька діяльність відповідача ввела його, як споживача, в оману та спонукала його дати згоду на здійснення правочину (договору), на який в іншому випадку він би не погодився, проте погодився будучі введеним в оману щодо предмета договору та потреби у послугах, зазначених у п.3.1 цього Договору.

У апеляційній скарзі, поданій 13 березня 2018 року ТзОВ «Автоінвестфакторинг» посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вказавши, що умови договору є несправедливими, не зазначив, які саме умови договору є несправедливими та з яких підстав, фактичних обставин такі умови є несправедливими. Вказує на безпідставність твердження суду щодо нечесної підприємницької діяльності товариства, оскільки діяльність відповідача не суперечить правилам здійснення господарської діяльності. Судом не враховано, що відповідач не вводив позивача в оману щодо умов купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_1 було надано повну інформацію від консультанта щодо договору, ознайомлено з його умовами, він самостійно обрав предмет договору згідно поданої заяви від 31 жовтня 2017 року, підписав договір та сплатив комісію саме за послугу з організації та оформлення вказаного договору. Посилається на неправильний розрахунок судового збору, оскільки суд не врахував, що позов поданий фізичною особою, а тому ставка судового збору повинна становити 704,80 грн, а не 1762 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, а в ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автоінвестфакторінг» було укладено договір №100243, згідно якого відповідач зобов'язався вчинити за винагороду фактичні юридичні дії, надавати інформаційно-консультаційні послуги з питання отримання позивачем у власність (користування, володіння чи розпорядження) транспортного засобу.

Згідно додатку №2 до договору №100243 від 31 жовтня 2017 року предметом договору є транспортний засіб трактор Foton 244 з кабіною.

П.3.1. вказаного договору передбачено, що предметом договору є зобов'язання відповідача вчиняти за винагороду фактичні або юридичні дії, надавати інформаційно-консультаційні послуги з питань отримання замовником у власність (користування, володіння чи розпорядження) транспортного засобу.

Пунктом 10.4 вказаного договору передбачено, що інформаційно-консультаційна послуга надається у формі аналітичного висновку протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з моменту підписання цього Договору та додатку №1 до Договору. Послуга вважається наданою з дати отримання аналітичного висновку замовником безпосередньо у виконавця або з дати здачі виконавцем аналітичного висновку на пошту чи передачі замовнику іншими відповідними засобами зв'язку та/або підписання акту наданих послуг, вартість послуг складає 10% від суми, вказаної в додатку № 1 до Договору.

Згідно п. 11.4 Договору, винагорода відповідачу за цим договором за інформаційно-консультаційні послуги виплачується позивачем протягом 1 банківського дня після підписання сторонами цього договору на умовах сто відсоткової передоплати, шляхом банківського переказу на рахунок виконавця.

На виконання вказаних вище умов договору, 01 листопада 2017 року позивач здійснив оплату інформаційно-консультаційних послуг відповідача в розмірі 27000 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.883833437.1 від 01.11.2017 року.

Проте, відповідач не передав позивачу транспортний засіб - трактор Foton 244 в обумовлений строк, тому позивач 07 листопада 2017 року направив на адресу відповідача лист-претензію про визнання договору недійсним та відмову від договору, із зазначенням реквізитів для повернення йому сплачених коштів.

На зазначений лист відповідач відповіді не надав але було надіслано аналітичний висновок №100243/ 1 та акт надання послуг від 14.11.2017 року.

Отже, спірний договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закон України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір від 31 жовтня 2017 року №100243 укладено в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчено, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін і, як наслідок, на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 та від 8 червня 2016 року № 6-330цс16.

Повного виконання договору не відбулось, у позивача одразу після укладення спірного договору та оплати 10 % вартості товару, виникли обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Зокрема, згідно п.3.2. договору, назва транспортного засобу, ціна, за якою замовник бажає його придбати, обумовлюється окремою заявкою замовника, що є додатком №1 до даного договору, однак позивачу не було надано такого додатку №1 до договору. При цьому наявний в матеріалах справи додаток №2 до договору в якому вказано транспортний засіб: трактор Foton 244 з кабіною , у кількості 1, комплектація не вказана.

Однак, таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що зазначений договір, про розірвання якого він повідомив відповідача заявою-претензією від 07 листопада 2017 року, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань.

Враховуючи, що підписаний сторонами договір є нікчемним, вимога про застосування наслідків недійсності такого правочину є обґрунтованою, а отже, відповідач зобов'язаний повернути все отримане від позивача за таким правочином.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача ТОВ «Автоінвестфакторінг» на користь позивача ОСОБА_1 сплачені ним за договором №100243 від 31 жовтня 2017 року грошові кошти в розмірі 27000 грн.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або з порушенням норм процесуального права.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Однак, при вирішенні питання про судові витрати суд невірно зазначив розмір судового збору, а тому рішення в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторинг» задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2018 року в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши суму стягнутого судового збору з 1772 грн. до 704,80 грн.

Рішення в частині стягнення сплачених позивачем коштів в сумі 27 000 грн. залишити без змін.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на учасника справи який подав апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: