Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 646/10769/16-ц

провадження № 61-27263св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року у складі суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами 09 лютого 2012 року кредитного договору, відповідач отримав кредит у розмірі 2200,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 серпня 2016 року склала 22763,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2147,42 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 16156,38 грн, заборгованість за пенею та комісією - 2900,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 1060,19 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив із пропуску позивачем строку звернення до суду, про що заявлено відповідачем відповідне клопотання, що є підставою для відмови у позові.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2017 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 19503,80 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 2147,42 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 16156,38 грн, пені - 1200,00 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що здійснені відповідачем 26 грудня 2013 року та 27 січня 2014 року платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, свідчать про визнання ним свого боргового зобов'язання та є дією позичальника, яка перериває строк позовної давності. Тому, при зверненні банку до суду з даним позов строк позовної давності не пропущено. Правильність наданого банком розрахунку заборгованості відповідачем не спростовано.

14 серпня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позов банку не підлягає задоволенню, оскільки поданий з пропущенням строку позовної давності щодо основної вимоги, а включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами строку позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що долучені Умови та правила надання банківських послуг діяли на час укладення кредитного договору. Вказаним позивач обґрунтовує помилковість висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Судами встановлено, що 09 лютого 2012 року ОСОБА_4 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку, які разом із заявою складають кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_4 не заявляв.

Отже між банком та відповідачем 09 лютого 2012 року був укладений кредитний договір, який виконувався сторонами.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за цим договором щодо своєчасного й повного погашення кредиту, станом на 31 серпня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 22763,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2147,42 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 16156,38 грн, заборгованість за пенею та комісією - 2900,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 1060,19 грн.

Уточнивши позовні вимоги щодо періоду нарахування пені, ПАТ КБ «ПриватБанк» надало новий розрахунок, згідно якого розмір пені за визначений частиною другою статті 258 ЦК України строк в один рік становить 1 200 грн.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК Українизобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК Українипісля переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Досліджуючи надані позивачем розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, апеляційним судом установлено, що останні платежі відповідачем було здійснено 26 грудня 2013 року та 27 січня 2014 року, шляхом внесення ним сум на погашення заборгованості за кредитним договором. Факт здійснення вказаного платежу також не заперечувалось і самим відповідачем.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про вчинення відповідачем дій, які, відповідно до положень статті 264 ЦК України, свідчать про переривання строку позовної давності.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку наданому позивачем розрахунку, який не спростовано відповідачем, та обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог банку про стягнення з відповідача суми штрафів (фіксована частина та процентна складова, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції Українищодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Саме такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15, Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року в справі № 723/2304/15-ц, від 06 червня 2018 року в справі № 548/15991/13ц, від 20 червня 2018 року в справі № 554/2254/16-ц.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про пропущення позивачем строку позовної давності щодо основної вимоги та невірного розрахунку пені без врахування вимог статті 258 ЦК України не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги про відсутність доказів на підтвердження того факту, що долучені Умови та правила надання банківських послуг діяли на час укладення кредитного договору є безпідставними, оскільки виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором свідчить про прийняття такого договору до виконання та згоду з його умовами. Разом із цим, у справі, що переглядається, обставина продовження строку дії укладеного між сторонами кредитного договору судом не встановлювалась та значення для визначення початку перебігу позовної давності не має, у зв'язку із її перериванням діями позивача, які свідчать про визнання ним свого боргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик