РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року

місто Дніпро

єдиний унікальний номер судової справи 201/4258/18

номер провадження 2/201/1732/2018

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі судді Ходаківського М.П.,

секретаря судового засідання Пісчанської Т.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс»

про відшкодування моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії, та

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1В.) звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» (далі ТОВ «Автотранссервіс») про відшкодування моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 20 квітня 2018 року був переданий для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1)

Ухвалою судді від 23 квітня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Автотранссервіс» про відшкодування моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії (а.с.16-17).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що 28 листопада 2017 року о 08 год. 30 хв. в маршрутному автобусі 52-18 НН Нікополь-Капулівка на зупинці «Училище» у м. Нікополь кондуктор відмовив йому у безкоштовному проїзді на пільгових умовах і він був вимушений придбати квиток. 12 лютого 2018 року той же кондуктор повторно відмовив у перевезенні на пільгових умовах. Листом № 13 від 19 лютого 2018 року автоперевізником надана відповідь про проведення профілактичної бесіди з працівниками. Внаслідок неправомірних дій кондуктора позивач переніс сильний психологічний дискомфорт, погіршення самопочуття, що викликало погіршення сну та стійкий розлад здоровя, у звязку з чим позивача було госпіталізовано до неврологічного відділення КЗ «Нікопольська міська лікарня № 4» з 10 січня 2018 року по 19 січня 2018 року. Однак стан здоровя позивача не поліпшився та 22 березня 2018 року його повторно було госпіталізовано, в результаті чого ним було витрачено 1601 грн. на придбання ліків. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1000 грн.; зобовязати відповідача компенсувати витрати на ліки у розмірі 1601 грн., а також зобовязати відповідача припинити порушення законодавства України щодо пільгового перевезення (а.с. 2).

Позивач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивач надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.26).

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника відповідача та надані клопотання про залишення позовної заяви без руху та виклик свідків, а також надано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку з необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки позивачем не доведено здійснення ним проїзду у приміському автобусному маршруті № 644 м. Нікополь с. Купалівка, також позивачем не доведено причинний зв'язок між описаними подіями та захворюванням. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди (а.с.30-41).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Установлено судом у ході розгляду справи і це підтверджується матеріалами справи, 01 грудня 2012 року між Дніпропетровською обласною державною адміністрацією та ТОВ «Автотранссервіс» було укладено договір № 93 про організацію перевезення пасажирів на міжміських та приміських автобусних маршрутах загального користування, за умовами якого товариство надає послуги з пасажирського перевезення на маршруті № 644 м. Нікополь- с. Купалівка (а.с.42-47).

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії ААІ № 491801 (а.с.7). Згідно із довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією позивач є інвалідом ІІ групи (а.с.8). Крім того, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни (а.с.9).

Позивач стверджує, що 29 листопада 2017 року та 12 лютого 2018 року йому було відмовлено у перевезенні на пільгових умовах працівником ТОВ «Автотранссервіс» на маршруті № 644 м. Нікополь-с. Купалівка, на підтвердження чого надає два квитки із зазначенням вартості проїзду (а.с.7).

05 лютого 2018 року та 02 березня 2018 позивач звернувся до відповідача із запитом щодо надання розяснень про підстави для відмови позивачу у безкоштовному проїзді (а.с.3).

Листом від 19 лютого 2018 року позивачу надана відповідь про проведення з працівниками ТОВ «Автотранссервіс» профілактичної бесіди щодо пільгового перевезення пасажирів (а.с.4). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05 квітня 2001 року визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах.

Так, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобовязаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Частиною 2 статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Системний аналіз норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги підлягають доказуванню та не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а для доказовості відмови позивачу працівниками ТОВ «Автотранссервіс» у перевезенні на пільгових умовах позивач повинен надати належні докази.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов'язку доказування та неприпустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем стверджується про відмову працівниками відповідача у перевезенні на пільгових умовах, разом з тим твердження про таку відмову жодним чином не підтверджені. Також не підтверджено, що саме цим маршрутом користувався позивач.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що у кожній справі необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Між сторонами виникли правовідносини за договором перевезення пасажирів, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18 лютого 1997 року №176 та підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

У пункті 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір це усний або письмовий правочин між споживачем та продавцем (виконавцем) про якість, строк, ціну та інші умови, при яких реалізується продукція; підтвердження оформлення усної угоди оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеком, білетом, талоном чи іншими документами (розрахунковий документ).

Згідно із ч. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Договором про надання транспортних послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди внаслідок безпідставної відмови у пільговому перевезенні й Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, а також нормами загального Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, обставин, з якими закон пов'язує право позивача на відшкодування моральної шкоди не встановлено.

В силу ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Обґрунтовуючи компенсацію моральної шкоди, ОСОБА_1 послався на те, що порушення його права на пільговий проїзд призвело до погіршення стану його здоров'я і він вимушений був двічі бути госпіталізованим до лікарні.

Водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і завданням моральної шкоди, а саме, що внаслідок відмови позивачу у безоплатному проїзді він переніс тривалі душевні переживання і страждання, що призвело до погіршення стану здоровя, у звязку з чим він був госпіталізований до лікарні.

Виписки із історії хвороби, що наявні у матеріалах справи, такими доказами не є, оскільки містять загальну інформацію щодо наявних у позивача захворювань та звернення з цього приводу до лікарні (а.с.10-11).

Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та зобовязання відповідача компенсувати витрати на ліки у розмірі 1601 грн., а також про зобовязання відповідача припинити порушення законодавства України.

Щодо клопотання про представника відповідача про виклик свідків, то суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки така заява подана у порушення строків, визначених ч. 3 ст. 91 ЦПК України. Крім того клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху також не підлягає задоволенню з таких підстав. Зокрема представником відповідача зазначено, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, що перешкоджає подальшому розгляду справи. Так, представник відповідача зазначає, що у позовній заяві не зазначено повне найменування (для юридичних осіб); поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи; реєстраційний номер облікової картки платника податків або номер і серію паспорта; зазначення ціни позову; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; спосіб захисту прав або інтересів; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору; зазначення щодо наявності у позивача оригіналів доказів; попередній розрахунок суми судових витрат; підтвердження позивача проте, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Однак такі доводи представника відповідача не заслуговують на увагу, оскільки зазначені недоліки жодним чином не впливають на можливість розгляду справи.

Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» про відшкодування моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська.

Повний текст рішення складено 10 липня 2018 року.

Суддя М.П. Ходаківський