Справа №2-1518/2009 23.08.2018
Провадження №22-ц/784/536/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 серпня 2018 року м. Миколаїв

справа № 2-1518/2009

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса» на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену 03 грудня 2009 року суддею Головко Л.І.,

В С Т А Н О В И Л А :

9 жовтня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, який обґрунтовував тим, що 19 червня 2009 року між ними був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу 30000 грн. зі строком повернення до 10 вересня 2009 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 вказану суму.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2009 року затверджено укладену сторонами мирову угоду, згідно якої в рахунок погашення боргу за договором позики від 19.06.2009 року в розмірі 30000 грн. ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_1 приймає в особисту власність земельну ділянку розміром 0,5 га, що є власністю ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого 09.02.2009р. Очаківською райдержадміністрацією та зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 86.

Цією ж ухвалою суду провадження у справі було закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали).

01 грудня 2017 року Регіональний ландшафтний парк «Кінбурнська коса» звернувся до суду з апеляційною скаргою на вищезазначену ухвалу. Зазначав, що ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року залишено без змін рішення Очаківського міськрайонного суду від 19 травня 2017 року у справі за позовом Очаківського міжрайонного прокурора до Очаківської райдержадміністрації, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - Регіональний ландшафтний парк «Кінбурнська коса», про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання повернути земельні ділянки у власність держави. Даними судовими рішеннями, зокрема, визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 9 га, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 86, розташовану на території Покровської сільської ради.

На думку Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса», затверджена ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2009 року мирова угода порушує законні права та інтереси Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса», оскільки передана в рахунок погашення боргу земельна ділянка не може перебувати у приватній власності, а відноситься до територій, що мають особливу екологічну, наукову та естетичну цінність.

Посилаючись на викладене, апелянт просив скасувати ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2009 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2018 року відновлено частково втрачене судове провадження у даній справі та 5 березня 2018 року справа разом з апеляційною скаргою надійшла до апеляційного суду.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 березня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса» на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2009 року.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року залучено до участі у справі правонаступників позивача ОСОБА_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, його спадкоємців - ОСОБА_4 (сина померлого) та ОСОБА_5 (мати померлого).

На час розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу від сторін не надходило.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса» - ОСОБА_6 - підтримав вимоги апеляційної скарги.

Прокурор прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 вважала апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Правонаступник позивача - ОСОБА_4, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання вдруге не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином сповіщений, про причину неявки не повідомив.

Правонаступник позивача - ОСОБА_5 - в судове засідання також вдруге не з'явилась, на її адресу судом направлялись судові повістки про виклики в судове засідання на 2 серпня 2018 року та у дане судове засідання, однак ОСОБА_5 за повістками про виклик її до суду на вказані дати до поштового відділення не з'являлась, у зв'язку з чим відповідні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Між тим, з листа ОСОБА_5 від 25.07.2018р., що був направлений нею на адресу Апеляційного суду Миколаївської області вбачається, що їй відомо про судове провадження за апеляційною скаргою Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса» на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену 03 грудня 2009 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, до участі в якій вона залучена в якості правонаступника ОСОБА_1 (а.с. 101).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 вказував, що 19 червня 2009 року дав у борг відповідачу 30 000 грн., про що була складена розписка. ОСОБА_2 зобов'язувався повернути кошти до 10 вересня 2009 року. Посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань та не реагує на її звернення, позивач просив стягнути з нього на свою користь 30 000 грн. та судові витрати.

03 грудня 2009 року до суду було подано мирову угоду, в якій сторони прийшли до врегулювання спору шляхом її укладення, вона прийнята судом та затверджена, провадження у справі закрито на підставі п.4 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали).

За умовами вказаної угоди сторони погодились, що розмір боргу ОСОБА_2 перед позивачем складає 30 000 грн. і в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості відповідач передає у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,50 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на праві власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 09 лютого 2009 р. Вартість земельної ділянки визначена сторонами у сумі 30 000 грн.

Відповідно до ст.175 ЦПК України, в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмету спору. Не може визнаватися судом мирова угода, в якій нічого не вирішено про долю заявлених позивачем вимог і умови якої не пов'язані зі спірними правовідносинами, так як така угода не приведе до усунення конфлікту.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов'язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз'яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

За положеннями ч.5 ст.175 ЦПК України, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, виходячи із змісту ст.175 ЦПК України, укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов'язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням норм матеріального права.

Визнаючи відповідно до умов мирової угоди за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,50 га, яка не є предметом спору про стягнення боргу, суд детально не з'ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням ст.175 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов'язків сторін, що випливають із договору позики і самого предмета позову, чи пов'язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно відповідач в розумінні положень ст.ст.1046, 1049 ЦК України, укладаючи мирову угоду щодо нерухомого майна шляхом передання його у власність позивача виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню боргу та чи є вона співмірною із сумою боргу за договором позики.

Крім того, судом не було з'ясовано, що саме перешкоджало сторонам вирішити питання про відчуження зазначеного в мировій угоді нерухомого майна шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу цього майна, який би відповідав вимогам ст.ст.655, 656, 657 ЦК України та був зареєстрований у встановленому законом порядку.

Зазначене свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до необґрунтованого затвердження між сторонами мирової угоди, умови якої не узгоджуються із законом.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законодавства та підлягає скасуванню відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, а справа підлягає поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду згідно до ч.1 ст.37 ЦПК України.

Розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).

У рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об'єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв'язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки метою цього є виправлення судової помилки.

До того ж є безпідставними посилання ОСОБА_4 на пропуск Регіональним ландшафтним парком «Кінбурнська коса» строку на апеляційне оскарження ухвали суду.

Так, пунктом 11 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК (в редакції на час надходження апеляційної скарги до апеляційного суду) встановлено, що заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права та обов'язки, було передбачено у ст. 292 ЦПК (в редакції на час подання апеляційної скарги). Аналогічні положення містяться у ст. 352 діючої редакції ЦПК.

Оскільки апеляційна скарга була подана Регіональним ландшафтним парком «Кінбурнська коса» до набрання чинності вищевказаною редакцією ЦПК, то при вирішенні питання щодо дотримання апелянтом строку на апеляційне оскарження необхідно враховувати вимоги ст. 294 ЦПК в редакції на час подання апеляційної скарги. Відповідно до частини 2 зазначеної статті у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Регіональний ландшафтний парк «Кінбурнська коса» не був учасником даної справи у суді першої інстанції, копія оскаржуваної ухвали суду була ними отримана 29 листопада 2017 року, а 1 грудня 2017 року ними була подана апеляційна скарга.

Отже, строк на апеляційне оскарження апелянтом не був пропущений, про що і було зазначено в ухвалі апеляційного суду від 6 березня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Регіонального ландшафтного парку «Кінбурнська коса» задовольнити.

Ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2009 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 27 серпня 2018 року