Ухвала

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 643/14681/16-ц

провадження № 61-46159ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2018 року

та постанову Апеляційного суду Харківської області від 18 вересня

2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір позики, відповідно до умов якого

ОСОБА_4 передала відповідачу грошову суму у розмірі 60 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути вказану суму до 10 квітня

2014 року.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 08 липня

2014 року у справі № 643/6399/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу стягнуто з відповідача на її користь 627 000 грн боргу.

07 серпня 2014 року на виконання рішення Московського районного суду міста Харкова від 08 липня 2014 року видано виконавчий лист.

Також позивач вказувала, що під впливом фізичного та психічного тиску, а саме насильно утримуючи її в квартирі, ОСОБА_5, завдаючи їй побоїв та погрожуючи вбивством її рідних, примусив ОСОБА_4 написати розписку про начебто повернуті ОСОБА_5 заборговані грошові кошти за рішенням суду. При цьому, у зміст розписки вносились зміни, свідком яких вона не була, а саме: невідомими особами були дописані свідки, проставлені номери сторінок; а наявність почерків різних людей є нехарактерним для цього виду односторонніх правочинів, тому, вказане свідчить про елементи підроблення розписки.

За вказаними фактами подано заяву про скоєння кримінальних правопорушень, а на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 березня 2016 року відомості за даною заявою 05 квітня

2016 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань

(далі - ЄРДР).

Посилаючись на те, що її зовнішнє волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, а також фактичним обставинам, оскільки фактично передача грошей не здійснювалась, ОСОБА_4 просила суд визнати розписку про повернення ОСОБА_5 боргу від 16 липня 2014 року на підставі рішення Московського районного суду міста Харкова від 08 липня 2014 року недійсною.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 06 квітня

2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 18 вересня 2018 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2018 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами, що розписку про повернення нею боргу написано внаслідок застосування до неї насильства та погроз насильства.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що ОСОБА_4 власноручно написала розписку про те, що вона о 16 годині 00 хвилин 16 липня 2014 року у квартирі АДРЕСА_1 отримала від ОСОБА_5

у якості повернення боргу, встановленого рішенням Московського районного суду міста Харкова від 08 липня 2014 року, грошові кошти у розмірі 630 654 грн, з яких: повернення боргу за договором позики

від 03 квітня 2014 року - 627 000 грн; судовий збір - 3 654 грн. Вказаною розпискою ОСОБА_4 підтверджує повний розрахунок боржника

ОСОБА_5 з нею за договором позики від 03 квітня 2014 року та рішенням Московського районного суду міста Харкова від 08 липня 2014 року.

Будь-яких претензій матеріального або морального характеру до

ОСОБА_5 за вказаними взаємовідносинами вона не має. Розписка складена нею, ОСОБА_4, власноручно, після отримання від ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 630 654 грн у присутності свідків:

ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Згідно з витягом з кримінального провадження від 05 квітня 2016 року до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_4 про вчинення щодо неї ОСОБА_5 дій, що містять ознаки складу злочину, передбачених частиною першою статті 190 КК України. За даним фактом проводиться досудове розслідування.

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Московський ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області) від 16 травня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 643/6399/14-ц, виданого

14 квітня 2016 року Московським районним судом міста Харкова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 630 654 грн.

Також суди встановили, що відповідно до висновку судово-технічної експертизи від 13 листопада 2017 року № 12474 будь-які відмінності, що свідчать про дописку окремих слів або знаків, у досліджуваних записах відсутні, але стверджувати в категоричній формі про відсутність дописки окремих знаків тим же самим пишучим приладом, що й основні записи в рядках, не надається можливим у зв'язку з неможливістю встановити конкретні дати виконання окремих записів.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13 листопада 2017 року № 12473 ознаки, які б свідчили про виконання вказаних вище рукописних записів під впливом природних (незвичний стан, незвичні умови) збиваючих факторів, не відобразилися. Рукописні записи у розписці від 16 липня 2014 року від імені ОСОБА_4 виконано не ОСОБА_4,

а іншою особою.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, надана ОСОБА_4 розписка про повернення боргу у розумінні ЦК є правочином.

Відповідно до частин першої, третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, п'ятою статті 2015 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона написала вказану розписку всупереч її волі, внаслідок психологічного тиску та погроз насильства, оскільки відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи від 13 листопада 2017 року

№ 12473 ознаки, які б свідчили про виконання рукописних записів під впливом природних (незвичний стан, незвичні умови) збиваючих факторів, не відобразилися.

Встановивши, що до правоохоронних органів ОСОБА_4 із заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення звернулася лише

у 2016 році, та врахувавши, що ОСОБА_4, знаючи про складену нею розписку, тривалий час не вчиняла будь-яких дій щодо її спростування, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 18 вересня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк