Справа № 504/1522/18
Провадження № 2/504/1623/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2018 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді -Барвенка В.К.,

секретаря -Мельниковій В.М.,-

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в залі суду № 4, цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області, про встановлення юридичного факту, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача, який у жовтні 2018 року уточнила, і просила суд встановити юридичний факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали однією сім'єю з жовтня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи у свою відсутність.

В раніше проведеному підготовчому судовому засіданні, у якому допитані свідки та оголошено перерву, ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Голова Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області подав заяву від 10.12.2018 року про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечував.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши у раніше проведених судових засіданнях позивача, допитавши по справі свідків, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову виходячи з наступного:

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, про що 05.01.2018 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області, актовий запис про смерть № 18 від 05.01.2018 року.

За змістом спадкової справи № 225/2018, заведеної 19.06.2018 року Лиманською районною державною нотаріальною конторою Одеської області до майна ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 судом встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину є ОСОБА_1.

За змістом довідки Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області що наявна у спадковій справі, на час смерті ОСОБА_3 з ним проживали ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 власними коштами здійснила поховання та оплатила ритуальні послуги.

На теперішній час спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3 залишилось у володінні ОСОБА_1

Допитані в судовому засіданні свідки - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які попереджені про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих свідчень, пояснили суду, що ОСОБА_3 та сім'я ОСОБА_1 дійсно проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, в них був спільний побут.

Свідки пояснили суду, що окрім ОСОБА_1 та її сім'ї ніхто з ОСОБА_3 не проживав, і спільне господарство не вів.

На запитання суду свідки пояснили, що не має сумніву в тому що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були однією сім'єю.

Із здобуттям незалежності Україна проголосила всебічне забезпечення прав і свобод людини найвищою соціальною цінністю, що закріплено в Конституції.

Реальне втілення норм Основного Закону в життя активно включило суспільство в процес міжнародного співробітництва у сфері забезпечення прав людини.

Актом міжнародного визначення України як демократичної правової держави стало прийняття її 09 листопада 1995 року до країн Членів Ради Європи та ратифікація Верховною Радою України Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Конвенція) та протоколів до неї.

У відповідності до ст. 8 Конвенції «кожен має право на повагу до свого особистого і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції».

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду -як джерело права.

Європейський Суд з прав людини визначив термін "сімейне життя" в статті 8 Конвенції як такий, що охоплює "щонайменше зв'язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками; такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль" (справа Маркс проти Бельгії).

Хоч органи Конвенції і дозволяють приватним особам посилатися на кровні зв'язки, як на відправний пункт підтвердження існування сімейних зв'язків, вони не визнають його визначальним, тому що слід враховувати також такі фактори, як фінансова та психологічна залежність сторін, які посилаються на це право.

Найбільш переконливим доказом існування "сімейного життя" є факт "сімейного проживання осіб", які посилались на це право.

Але Суд підкреслив, що "це не означає, що будь-який намір жити сімейним життям підпадає під юрисдикцію статті 8" (справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства (1985)).

Таким чином, аналіз Європейської судової практики щодо захисту права людини на сімейне життя, дозволяє суду прийти до висновку, що термін «сімейного проживання осіб» не охоплюється лише поняттям кровної спорідненості та родинних стосунків, а має оцінюватись судом з урахуванням фінансової та психологічної залежності сторін.

Сім'я виконує важливу функцію фізичного і духовного відтворення людства, тому в ній зосереджені не тільки особисті інтереси чоловіка і дружини, батьків і дітей, а й інтереси суспільства в цілому.

Значну частину свого життя людина перебуває у колі сім'ї.

Тому моральний клімат і характер сімейних відносин мають велике значення для формування світогляду членів суспільства.

У відповідності до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, серед яких допускається встановлення факту спільного проживання осіб однією сім'єю.

За загальним правилом, встановлення юридичного факту повинно породжувати певні юридичні наслідки.

У відповідності до ч. 2. ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Так, за правилом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Суд вважає, що заявником в повній мірі доведений факт спільного сімейного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приблизно з жовтня 2008 року по день смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто не менше ніж п'ять років.

Суд дійшов висновку, що проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю охоплюється визначенням Європейського тлумачення «право на сімейне життя», та не суперечить моральним засадам суспільства, в зв'язку із чим суд знаходить вимоги заявника обґрунтованими, законними, у зв'язку із чим ці вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд також приймає до уваги, що інші, крім ОСОБА_1, спадкоємці до майна ОСОБА_3 не встановлені.

При викладених обставинах є всі підстави для встановлення вищевказаного юридичного факту.

На підставі наведеного, керуючись ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ст. ст. 258, 259, 263-265, 273, 315, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, - задовольнити.

Встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю з ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, а саме з жовтня 2008 року.

Учасник справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.К. Барвенко