Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2145/18

Номер провадження: 6/511/134/18

04.10.2018 Роздільнянський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Бобровської І.В.,

секретаря судового засідання - Захарової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна подання старшого державного виконавця Роздільнянського МВ ДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документу,

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Роздільнянського МВ ДВС ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_1 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянки України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання зобовязань, покладених на неї по виконавчому документу №2-1369/2011 від 12.04.2013 року виданий Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу у сумі 85052,76 грн.

Старший державний виконавець Устич О.О. посилається на те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Роздільнянського міжрайонного управління юстиції Одеської області знаходиться виконавче провадження по виконавчому документу №2-1369/2011 від 12.04.2013 року, виданому Роздільнянський районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу у сумі 85052,76 грн.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, в/м 152 кв.37.

23.09.2016 року виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, боржнику надано строк про перерахування боргу в добровільному порядку.. Копія постанови направлено сторонам, однак підтвердження про отримання боржником вказаної постанови в матеріалах справи відсутня.

У зв'язку з тим, що боржник від сплати боргів ухиляється, з метою виконання виконавчого провадження державними виконавцями Роздільнянського МВ ДВС ГТУЮ в Одеській області, проводились виконавчі дії примусового характеру, а саме: розшукувалось майно, належне боржникові.

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в Одеській області територіальний сервісний центр 5146 від 27.04.2018 року встановлено, що згідно реєстраційних даних територіального сервісного центру за гр. ОСОБА_2 автомототранспорт зареєстрованим не значиться.

На підставі відповіді № від 27.03.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 пенсію не отримує.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №128603242 від 22.06.2018 року встановлено, що майна належного ОСОБА_2 в реєстрі не мається.

Представник Роздільнянського МВ ДВС ГТУЮ в Одеській області в судове засідання не прибув, подав заяву, якою підтримав подання та просив розглянути справу у його відсутність.

Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Розглянувши матеріали подання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи подання, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду даного питання, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення подання старшого державного виконавця за наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Роздільнянського міжрайонного управління юстиції Одеської області знаходиться виконавче провадження по виконавчому документу №2-1369/2011 від 12.04.2013 року, виданому Роздільнянський районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу у сумі 85052,76 грн.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» з останніми змінами і доповненнями внесеними Законом N 2269-VIII від 18 січня 2018 року (надалі Закон).

Зокрема, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону … (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Положеннями статті 18 Закону закріплено обов'язки і права виконавців, обов'язковість вимог виконавців.

Так, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний в тому числі у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (п.19).

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання рішення. Ухвала про тимчасово обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Вищевказаний аналіз норм права вказує на те, що одним із таких заходів може бути тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України за відповідним поданням державного виконавця.

Таким чином, право державного виконавця відповідно до п.19 ст. 18 зазначеного вище Закону на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду, зобов'язань.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

З матеріалів доданих до подання не вбачається, чи був повідомлений боржник про відкриття виконавчого провадження належним чином, тобто чи були виконані вимоги ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Державним виконавцем до матеріалів подання не долучені документи, які б підтверджували факт ухилення боржника від виконання своїх обов'язків, покладених на нього рішенням суду.

Суд вважає, що документів, які додані до подання державного виконавця не достатньо для того, щоб однозначно дійти висновку про ухилення боржника від виконання свої обов'язків, покладених на нього рішенням.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл.21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що державним виконавцем не надано доказів, які свідчили б про те, що боржник злісно ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього, а тому відсутні законні підстави в обмеженні цього боржника конституційного права свободи пересування.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення подання.

Керуючись ст.ст.258-261, 353-354, 441 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИЛ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Роздільнянського МВ ДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документу - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя : Бобровська І. В