РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року Рівненський міський суду Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В.

з участю:

позивачки - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідпча ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

представника відповідача - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання розписки безгрошовою, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання розписки безгрошовою. Просить визнати боргову розписку від 18.10.2012р., яка укладена ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - безгрошовою. Свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до боргової розписки від 18.10.2012, вона ніби взяла в ОСОБА_3 гроші у сумі 5 000 (пять тисяч) доларів США та зобовязувалась повернути їх при першій можливості . Водночас, фактично ніяких грошових коштів від останньої не отримувала та не мала мети брати будь-які зобовязання з цього приводу. При позиці від 18.10.2012 форма договору позики дотримана не була, незважаючи на значну суму позик, вік сторін та стан здоровя сторін. Проте, позикодавець мала можливість оформити договори позики належним чином, навіть і в нотаріуса, оскільки 18 жовтня 2012 року приходилось на четвер, тобто робочий день. Натомість цього зроблено не було (при тому, що юридична освіта у сторін відсутня). Вказане, ставить під сумнів справжню природу цих позик. Відповідно до вказаної статті, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У даному випадку є боргова розписка, яка не відповідає конкретним вимогам, оскільки договір позики належним чином не укладений. Так, у розписці обовязково необхідно зазначати: прізвище імя та по-батькові позичальника та позикодавця, їх рік народження, місце проживання, паспортні дані, суму позики, позика є безвідсотковою чи іншою, строк повернення, ким написана розписка, вказується особа, яка передала гроші та особа, яка їх отримала, дата та підпис. Якщо є свідки також вказуються у розписці. Водночас, боргова розписка від 18.10.2012 не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, дійсно записи в борговій розписці зроблено відповідачкою, крім підписів відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Законодавством передбачається написання розписок не тільки сторонами договору, а й іншими особами, вони можуть навіть друкуватися. Необхідно лише, щоб розписка відповідала визначеним критеріям. У даному випадку написання боргової розписки позивачкою не може слугувати доказом того, що позику18.10.2012 отримала саме вона. Крім того, позивачка лише підписалася у тому, що вона взяла у борг кошти, а підпис про те, що вона їх отримала відсутній. Натомість, відповідачка ОСОБА_3 лише підписалася у тому, що гроші передала. Проте, з невідомих причин прізвища особи, якій передала кошти не вказала. Тому, текст розписки ставить під сумнів передачу ОСОБА_1 грошових коштів. У розписці зазначено протилежне, а саме: при отриманні грошей був присутній ОСОБА_5 і взяв гроші ( підпис ОСОБА_5М.). Про що, у судових засіданнях, як у першій так і в апеляційній інстанціях підтвердив останній по справі №569/7916/16-ц. Зазначила, що позику для ОСОБА_5 запропонувала особисто ОСОБА_3 Розписку, а не договір, позивачці сказали написати саме ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Згідно ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а не написанням боргової розписки. Проте, ніяких грошових коштів від відповідачки вона не отримувала та ними не користувалася, а тому розписка є безгрошовою. Водночас судом встановлений факт, що при позиці 18.10.2012 був присутній та отримав грошові кошти ОСОБА_5 (справа №569/7916/16-ц). У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, представник позивачки ОСОБА_2 підтримали позов в межах його доводів та просили задовольнити. Заперечили, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності. Вважають, що строк позовної давності у даних правовідносинах у ОСОБА_1 виник з моменту пред"явлення до неї вимог щодо повернення боргу, а саме з 24.12.2014р. Відповідачка ОСОБА_3 подала до суду відзив відповідно до якого вважає, що твердження позивача про те, що розписка є безгрошовою є необгрунтованими, та враховуючи наявність рішення суду, яке набрало законної сили, де встановлено факт існування боргу за розпискою ОСОБА_1 перед ОСОБА_3, та пропущення строку позовної давності, просила відмовити у задоволенні позову. Заперечення позовних вимог відповідачка ОСОБА_3 обгрунтувала наступними доводами, які були підтримані у судовому засіданні, як відповідачкою, так і її представником адвокатом ОСОБА_4 Зазначила, що Рівненським міським судом у рішенні від 08 листопада 2016 року встановлено, що боргова розписка вчинена відповідно до вимог статті 207 Цивільного кодексу України та встановлено, що ОСОБА_1 не заперечувався факт написання та підписання боргової розписки. Тобто твердження позивача про те, що вона ніяких грошових коштів не отримувала та ними не користувалася не відповідає дійсності та спростовуються рішенням Рівненського міського суду від 08.11.2016 та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12.01.2018 року. Вказівка позивача на те, що грошові кошти вона передала ОСОБА_5 і він мав би повернути борг суди першої та апеляційної інстанції не прийняли, оскільки встановлено, що боргова розписка складена ОСОБА_1, яка особисто зобовязалася повернути борг, іншого не встановлено, що і підтвердив свідок ОСОБА_5. Апеляційним судом Рівненської області у рішенні від 12.01.2018 року встановлено, що доводи ОСОБА_1 про відсутність у розписці її підпису саме про отримання коштів, не заслуговують на увагу, оскільки підписана нею боргова розписка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми, а факт часткового повернення коштів ОСОБА_1 підтверджує визнання нею існування боргу за розпискою. На виконання рішення суду Рівненським міським судом Рівненської області було видано виконавчий лист №569/7916/16-ц від 09.02.2017 року та відкрито виконавче провадження №54362943 від 26.07.2017 року. Старшим державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 26.07.2017 року, за якою звернено стягнення на доходи боржника у Головному управлінні пенсійного фонду України у розмірі 20% до виплати загальної суми борги, що станом на 26.07.2017 року становив 102 452,78 (сто дві тисячі чотириста пятдесят дві ) гривні 78 коп. 02.10.2017 року ОСОБА_1 до Рівненського міського суду Рівненської області було подано заяву про відстрочку виконання рішення суду у цивільній справі №569/7916/16-ц. Під час розгляду вказаної заяви судом встановлено, що наведені заявником обставини не відносяться до виняткових випадків, які є підставою для відстрочення або розстрочення рішення суду, оскільки заявник будучи обізнаним про наявність рішення суду, реальних заходів щодо виконання рішень в повному обсязі не вживає. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12.12.2017 року у справі №569/7916/16-ц за заявою ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення суду у вказаній справі в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення суду відмовлено. Ухвала набрала законної сили 19.12.2017 року. Окрім того, позивачем подано позов про визнання розписки безгрошовою після спливу строку позовної давності. ОСОБА_1 мала право звернутися до суду із позовом про визнання розписки безгрошовою до листопада 2015 року. Проте, такий позов був поданий через 4,5 років з моменту написання розписки. Вважає за необхідне застосування позовної давності до заявлених у даній справі позовних вимог про визнання розписки безгрошовою та відмовити у позові у звязку із спливом строку позовної давності. Відповідач ОСОБА_5, представник відповідача авдокат ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Підтримав поданий до суду відзив згідно якого вважає, що позов до задоволення не підлягає через відсутність правових підстав для його задоволення. Зазначив, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено що згідно боргової розписки, 18 жовтня 2012 року ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_3 гроші у сумі 5000 доларів США, як зобов'язалася повернути при першій можливості. 19 листопада 2012 року ОСОБА_1 знову взяла в борг у ОСОБА_3 гроші у сумі 5000 доларів США, які зобов'язалася повернути при продажі нерухомості. Із вказаної розписки також вбачається, що ОСОБА_1 частково повернула борг позивачу, а саме 11 жовтня 2013 року у розмірі 7000 доларів США та 23 грудня 2014 року у розмірі 800 доларів США. Доводи ОСОБА_1 про відсутність у розписці її підпису саме про отримання коштів, не заслуговують на увагу, оскільки підписана нею боргова розписка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Факт часткового повернення коштів відповідачкою підтверджує визнання нею існування боргу за розпискою. Безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачем у даній справі має бути ОСОБА_5 , який нібито отримав собі грошові кошти, оскільки передання коштів ОСОБА_1, отриманих від ОСОБА_7 не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов'язань перед позивачкою. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем розписка є борговим документом, що підтверджує укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за яким відповідачка свої зобов'язання не виконала, що є підставою для стягнення з неї боргу. З такими висновками суду погодився і апеляційний суд. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року залишено без змін. Враховуючи те, що розписка була укладена 18.10.2012 року, а з позовом ОСОБА_1 про визнання розписки безгрошовою звернулася тільки 31.07.2017 року, то позивачкою пропущено строк позовної давності встановлений чинним законодавством України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. П.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. П. 1 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до п.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1. ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.11.2016 року у цивільній справі №569/7916/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, про стягнення заборгованості позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 2200, 00 доларів США, що еквівалентно 55088,00 грн., заборгованість за процентами у розмірі 1180,28 доларів США, що еквівалентно 29554,21 грн., 3% річних у розмірі 0,90 доларів США, що еквівалентно 22,54 грн. та судові витрати у розмірі 1122,25 грн.(а.с.22-25). Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12.01.2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08.11.2016 року в частині стягнення заборгованості за договором позики, процентами та 3% річних змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 59 649,04 грн., що складає еквівалент 2200,00 доларів США, проценти за період з 18.10.2012 року по 15.06.2016 року в розмірі 32 272,30 грн., що еквівалентно 1190,28 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми за період з 20.06.2016 року по 15.06.2016 року в сумі 24,40 грн., що еквівалентно 0,90 доларів США, всього 91 945,74 грн. В решті рішення суду залишено без змін.(а.с.26-29). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.06.2017 року у справі №569/7916/16-ц рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 12.01.2017 року залишено без змін. Суд касаційної інстанції вказав, що задовольняючи позовні вимоги суди першої та апеляційної інстанції правильно виходили з того, що ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 10 000 дол. СІЛА, які зобов'язалася повернути. Судами також встановлено, що відповідач частково виконала свої зобов'язання, проте повністю борг не погасила. Вирішуючи спір, суди із дотриманням вимог ст. ст. 212-214,303,315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, виходячи із норм ст. ст. 192, 533, 625, 1046, 1047. ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 заборгованість.(а.с.39-41). Рішення суду звернуте до примусового виконання шляхом звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника згідно постанови ст.державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС ГТУС у Рівненській області від 26.07.2017р. (а.с.32). Ухвалою Рівненського міського суду від 12.12.2017р. ОСОБА_1 було відмовлено у наданні відстрочки виконання рішення суду. (а.с.30-31). Суд не приймає як доказ звіт поліграфолога, оскільки йому як доказу дана оцінка у рішенні Рівненського міського суду від 08.11.2016р. відповідно до якої, суд оцінив його лише як письмовий доказ по справі, та прийшов до висновку, що даним звітом не спростовується факту того, що відповідач отримала грошові кошти у позивача. Даним доказом не може бути підтверджено той факт, що саме ОСОБА_5 був позичальником, так як в цьому випадку цей звіт є неналежним та недопустимим доказом, оскільки предметом спору є лише стягнення заборгованості за договором позики з відповідача, а не ОСОБА_5 Даний доказ також є недопустимим, так як його підекспертним не був ОСОБА_5 Та як встановлено судом у даному провадженні, ОСОБА_3, також не була підекспертною. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13. При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Як вже зазначалось вище, позивачка заперечує факт отримання нею коштів, стверджує, що вона не отримувала грошових коштів, які нібито їй були передані ОСОБА_3, але ці кошти були надані ОСОБА_5 Однак, вказані позивачкою обставини, спростовуються наявним в матеріалах справи судовими рішеннями за якими встановлено факт укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за яким остання отримала кошти. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась позивачка як на підставу для визнання розписки безгрошовою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. У відповідності до ч.ч.З-4 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 заявили у судовому засіданні про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Як роз"яснено у п.11 Пленуму ВСУ "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009р. , встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, з наданої суду ксерокопії оспорюваної розписки (а.с.4) вбачається, що позика була взята 18.10.2012р., про що була дана письмова розписка. Отже строк для її оспорення був до 18.10.2015р., тоді як ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 31.07.2017р. Поважними причинами пропуску звернення з позовом до суду є причини повязані з обєктивними непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення цих дій. Поважних причин, які б перешкоджали ОСОБА_1 протягом трьохрічного терміну з моменту написання розписки звернутися до суду з відповідним позовом, судом не встановлено. Відтак, позовна заява подана з пропущенням строків позовної давності. Проте, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання розписки безгрошовою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, проживає: 33023 АДРЕСА_1 , паспорт серії СР № 329056, виданий 08.01.1998р. Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області.

Відповідач: ОСОБА_3, проживає: 33023 АДРЕСА_2, паспорт серії СР 115886, виданий 03.08.1996р. Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області.

Відповідач: ОСОБА_5, проживає: 33000 АДРЕСА_3,НОМЕР_1, виданий 05.03.1997р. Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області.

Повне рішення виготовлене - 26.12.2018р.

Суддя О.В.Панас