Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 607/8078/15-ц

провадження № 61-14932св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5 (позивач за зустрічним позовом),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на постанову апеляційного суду Тернопільської області від

24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Костіва О. З.,

Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_4 укладено угоду № 365967 та підписано додатки

№ 1 та № 2 до неї, які є невід'ємними частинами угоди.

Вказана угода укладена в рамках створеної ТОВ «Авто Просто» в Україні системи надання послуг з придбання автомобілів «Авто Так».

На виконання вказаної угоди ОСОБА_4 отримав автомобіль Daewoo Lanos TF48Y, кузов № НОМЕР_1, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

В свою чергу ОСОБА_4 зобов'язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг, шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.

08 липня 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за яким ОСОБА_5 зобов'язався відповідати як боржник перед кредитором у разі невиконання зобов'язань ОСОБА_4 за угодою від 25 травня 2011 року № 365967.

На порушення умов укладеної між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_4 угоди, ОСОБА_4 систематично порушував умови даної угоди щодо повноти та періодичності сплати щомісячних внесків. З лютого 2014 року він припинив сплачувати внески.

ТОВ «Авто Просто» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за угодою в розмірі 110 223,06 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Авто Просто» про визнання недійсними договору поруки від 09 липня 2011 року, договору застави транспортного засобу від 23 липня 2011 року та угоди від 25 травня 2011 року за № 365967.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що угода про надання послуг від 25 травня 2011 року укладена з порушенням норм матеріального права, зокрема частин першої та третьої статті 203 ЦК України та вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, оскільки при укладенні спірної угоди ні боржнику ні поручителю не було доведено до відома реальні умови надання даної фінансової послуги.

На момент укладення угоди ТОВ «Авто Просто» не володів ліцензією на право укладення даної угоди. Окрім того, шляхом укладення угоди, ТОВ «Авто Просто» ввело ОСОБА_4 в оману та допустило нечесну підприємницьку діяльність.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

08 грудня 2016 року позовні вимоги ТОВ «Авто Просто» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Авто Просто» заборгованість за угодою від 25 травня 2011 року № 365967 у розмірі

110 223,06 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі, як солідарні боржники, належним чином взяті на себе зобов'язання за спірною угодою не виконали, унаслідок чого наявні підстави для солідарного стягнення з них заборгованості за цією угодою. Підстави для визнання недійсними спірних правочинів відсутні, оскільки ОСОБА_5 не доведено, що договори укладені ТОВ «Авто Просто» з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів», принципу добросовісності, справедливості та з порушенням прав ОСОБА_5 як поручителя.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Авто Просто» відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсною угоду від 25 травня 2011 року № 365967, укладену між ОСОБА_4 та ТОВ «Авто Просто».

Визнано недійсним договір поруки від 08 липня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «Авто Просто».

Визнано недійсним договір застави транспортного засобу від 23 липня

2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Авто Просто».

Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати у розмірі 1 480,41 грн.

Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_5, понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Авто Просто» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції виходив із того, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, у зв'язку з чим наявні підстави для визнання договору недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально.

23 лютого 2018 року ТОВ «Авто Просто» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати постанову апеляційного суду Тернопільської області від

24 січня 2018 року та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про несправедливі умови договору фінансового лізингу та необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до частини другої статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частини п'ята, шоста статті 18 Закону).

Аналізуючи норму статті 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7 частини третьої статті 18 Закону). Несправедливими можуть бути також визначені інші умови договору, оскільки такий перелік не є вичерпним (частина четверта статті 18 Закону). Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (частина восьма статті 18 Закону).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчувався. Недодержання вимоги про нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу є самостійною та достатньою підставою для визнання договору недійсним.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, підстав для скасування ухваленого оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків суду щодо несправедливості умов договору фінансового лізингу та необхідності його нотаріального посвідчення є безпідставними з огляду на наведене вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Тернопільської області від

24 січня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Тернопільської області від

24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є.Червинська