Справа № 344/1366/18
Провадження № 22-ц/779/848/2018
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.

секретаря Бойчука Л.М.,

за участю апелянта, позивача та її представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Островським Л.Є. 03травня 2018 року в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, обгрунтувавши вимоги тим, що з 07 травня 1994 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому народилися дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка досягла повноліття, та малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Малолітній син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі в забезпеченні дитини, матеріальної допомоги не надає, хоча є фізично здоровою особою, інших дітей чи престарілих батьків на його утриманні немає, нею витрачаються значні кошти на придбання одягу та харчування, оплату комунальних послуг, а власного доходу не вистачає для задоволення потреб дитини, що спонукало її звернутися з цим позовом. Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1500 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 гривень щомісячно, починаючи з 01 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення суду, а саме порушення норм матеріального та недотримання норм процесуального права щодо порядку розгляду справи у загальному провадженні та строків розгляду справи, належного повідомлення відповідача. Судом не дотримано вимог щодо змагальності, пропорційності та диспозитивності у цивільному судочинстві, обставини справи з'ясовано суб'єктивно та однобічно на користь позивача без вивчення та врахування викладеної у відзиві на позов позиції відповідача та не надана належна оцінка усім письмовим доказам по справі.

Судом не взято до уваги, що при зверненні до суду із зазначеним позовом ОСОБА_2 надала суду завідомо неправдиву інформацію про фактичні обставини справи, а саме забезпечення та догляд малолітнього сина,перебування у тяжкому матеріальному становищі, відсутність коштів для належного та повноцінного утримання дитини. Всі ці обставини та факти, спростовані ним у відзиві на позов, які суд безпідставно не взяв до уваги. Зокрема у відзиві повідомлено суд про фактичне місце проживання сина разом з батьком, про відсутність будь-якого догляду, виховання, матеріального забезпечення та участі матері у розвитку дитини протягом семи років поспіль. Вважає позов ОСОБА_2 безпідставним, оскільки саме він, як батько, який дійсно дбає про сина, має право на стягнення аліментів на утримання малолітнього сина,про що свідчить подання ним позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітнього сина з ним. Також апелянт зазначає, що комісією з питань захисту дитини Тисменицької РДА від 22.05.2018 року з урахуванням інтересів дитини вирішено вважати за доцільне визначення місця проживання малолітнього з батьком, у зв'язку з чим відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання про стягнення аліментів з нього на користь позивачки на утримання дитини. Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення апелянта, позивача та її представника ОСОБА_1, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обгрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», встановивши, що відповідач має обов»язок та можливість надавати матеріальну допомогу малолітньому сину, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог,стягнувши з ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 гривень щомісячно і до досягнення ним повноліття.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки

судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07 травня 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.05.1994 року. (а.с.2)

ОСОБА_3 є батьком, а ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 25.03.2008 року. (а.с.3)

Згідно довідки №02-02/390 КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» від 30.01.2018 року ОСОБА_2 з 29.09.1993 року зареєстрована за адресою:АДРЕСА_1 як власник житлового приміщення. разом із нею у квартирі зареєстрований син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.4)

В матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності на житло, видане агенством по приватизації державного житлового фонду 13.10.1994 року, у якому зазначено, що квартира АДРЕСА_1, належить позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних частинах. (а.с.28)

З акту обстеження матеріально-побутових умов №117 від 23.02.2018 рокута довідки Березівської сільської ради Тисменицького району .№116 від 23.02.2018 року, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 разом сином ОСОБА_5 проживають в будинку ОСОБА_8 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2. (а.с.18, 19)

У довідках, виданих директором Березівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Тисменицької районної ради №324 та №325 від 26.02.2018 року міститься інформація про те, що ОСОБА_5 є учнем 4-го класу Березівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Тисменицької районної ради, вихованням дитини займається батько, відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті дитини та класу. Мати ОСОБА_10 не бере участі у вихованні сина, не спілкується з учителями, не забирає дитину додому, не відвідує батьківських зборів у зв'язку з тим, що перебуває на роботі за кордоном. Дитиною опікується також бабуся ОСОБА_11 (а.с.20,21)

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької районної державної адміністрації з питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 ухвалено рішення від 22 травня 2018 року про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_3 (а.с.41-42)

У суді апеляційної інстанції позивачем ОСОБА_2 представлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон із якого встановлено, що позивач перебувала за межами України з 20.02.2017 року по 17.08.2017 року, з 18.09.2017 року по 19.10.2017 року, з 23.10.2017 року по 22.12.2017 р., з 26.12.2017 року по 28.01.2018 року, з 02.02.2018 року по 30.03.2018 року, з 02.04.2018 року по 26.05.2018 року, 03.06.2018 року по 30.06.2018 року.

За змістом ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України обов'язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини,разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм у сукупному взаємозв'язку свідчить про те, що аліменти на утримання дитини стягуються із того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на користь другого з батьків, із ким дитина проживає на відповідній правовій підставі (за домовленістю між самими батьками, рішенням органу опіки та піклування, рішенням суду).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що малолітній син проживає з нею та перебуває на її утриманні, зазначивши, що відповідач не приймає участі в забезпеченні дитини, матеріальної допомоги не надає, хоча є фізично здоровою особою, інших дітей чи престарілих батьків на його утриманні немає, а власного доходу не вистачає для задоволення потреб дитини у зв'язку з тим, що нею значні кошти витрачаються на придбання одягу та харчування, оплату комунальних послуг.

Однак, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про проживання дитини з матір'ю.

Так, позов поданий 01 лютого 2018 року, а 02 лютого 2018 року зафіксовано перетин кордону України позивачем з Республікою Польща. Після цього вона перебувала на території України лише у період з 26.05.2018 року по 03.06.2018 року, та з 30.06.2018 року по теперішній час.

У відзиві на позовну заяву відповідачем висловлені заперечення щодо позову і викладені обставини, які свідчили про те, що з часу подання позову дитина з позивачем не проживає. Проте суд першої інстанції цих обставин не перевірив, всупереч положенням частини 3 статті 200 ЦПК України ухвалив рішення у підготовчому судовому засіданні при невизнанні позову відповідачем.

У судовому засіданні апеляційного суду сторони визнали, що з дня подання позовної заяви позивач періодично повертається в Україну, оскільки працює за кордоном, а дитина безпосередньо після подання позову, тобто з 02 лютого 2018 року, фактично проживала разом із батьком (відповідачем) у будинку, який належить бабусі позивача та розташований за адресою: АДРЕСА_2. На час розгляду справи у суді дитина проживає разом із батьком у іншому місці. Крім того, між позивачем та відповідачем існує неврегульований спір щодо розірвання шлюбу та місця проживання їх неповнолітньої дитини.

Таким чином, слід врахувати ті обставини, що позивач працює за кордоном і лише періодично перебуває в Україні, на підтвердження факту проживання дитини разом з нею, утримання та забезпечення дитини не представила жодних доказів. Навпаки, у судовому засіданні встановлено, що з наступного дня після подання позову про стягнення аліментів позивач здійснила перетин кордону з Республікою Польща, а дитина залишилася проживати з батьком і у подальшому після повернення в Україну позивача з 26.05.2018 року по 03.06.2018 року (7 днів) та з 30.06.2018 року по теперішній час дитина проживає з батьком, тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів на утримання дитини на користь позивача з 01 лютого 2018 року.

При тому колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлений права після вирішення судом питання про визначення місця проживання дитини з нею щодо подання позову про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи і висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, позивач не довела обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, наслідком чого стало неправильне застосування норм матеріального права, а також судом порушені норми процесуального права, тому, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 травня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 липня 2018 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк