Номер провадження: 22-ц/785/5402/18
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2018 року м. Одеса

Справа № 522/14088/17

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідачі -1) ОСОБА_5, 2) ОСОБА_6,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) Приморський ВП у м. Одесі ГУ МВС України в Одеській області, 2) комунальне підприємство «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Приморський ВП у м. Одесі ГУ МВС України в Одеській області, комунальне підприємство «Міське агентство приватизації житла» Одеської міської ради, про визнання приватизації та договору купівлі-продажу недійсними, поновлення на реєстраційному обліку, заапеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 - представника ОСОБА_4на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бондар В.Я. 23 квітня 2018 року,

встановив:

У серпні 2017 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним Розпорядження органу приватизації, видане УЖКГ від 18.05.1994 р. на ім'я ОСОБА_8, ОСОБА_5; 2) визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, отримане в порядку приватизації, видане УЖКГ від 18.05.1994 р. на ім'я ОСОБА_8, ОСОБА_5,; 3) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_8, ОСОБА_5 у 1995 р.; 4) поновити його на реєстраційному обліку за адресою квартири АДРЕСА_1; 5) вселити його у квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що 28.12.1964 р. його мати - ОСОБА_9 отримала ордер № 2425 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на сім'ю, яка складалась з 4 осіб: його матері, позивача, брата та сестри позивача (в ордері позивач та його брат були записані за прізвищем батька ОСОБА_10, хоча в свідоцтві про народження був записаний за прізвищем матері - ОСОБА_9).

В 1967 р. квартира АДРЕСА_2 була обміняна його матір'ю на одну кімнату у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 (загальна площа - 49,5 кв. м.). У 1976 році після смерті сусіда було приєднано другу кімнату у квартирі у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та виділено її у самостійну. Він був зареєстрований у вказаній квартирі з дня вселення та відповідно до чинного на той час законодавства користувався цим помешканням, допомагав підтримувати його в належному стані та сплачувати необхідні платежі, коли почав працювати.

25.04.1978 р. він був засуджений Центральним судом м. Одеси. Після звільнення отримав довідку № 085986 серії БЯ від 25.05.1979 р., в якій зазначено місце проживання - АДРЕСА_2. Також його місце реєстрації вказано в картці прописки, де у п. 9 «адрес места жительства» значиться - АДРЕСА_2. Проживаючи у вказаній квартирі він 30.05.1985 р. зареєстрував шлюб з ОСОБА_11, яка проживала в м. Балта Одеської області. Оскільки відносини його дружини з його матір'ю не склалися, він проживав в м. Одеса та в м. Балта. Під час проживання в м. Одесі допомагав матері утримувати квартиру в належному стані, робив ремонти оскільки має будівельні знання та навички, так як працював у ЖЕКу, допомагав матері сплачувати комунальні платежі.

Без його відома, сумнівним чином він був знятий з реєстрації у АДРЕСА_2, натомість за цією адресою було зареєстровано відповідача.

18.05.1994 рю його сестра - ОСОБА_8 здійснила приватизацію квартири АДРЕСА_2 та отримала Свідоцтво про право власності.

1995 р. ОСОБА_8 та її донька ОСОБА_5 (відповідач) продали спірну квартиру. Його було позбавлено права користування та в подальшому участі у приватизації квартири АДРЕСА_1.

Звернувшись до ЖКС щодо заборгованостей за житло та перерахунку, він дізнався про те, що його реєстрацію місця проживання у квартирі скасовано, а вказана квартира після приватизації була продана (а. с. 2 - 4).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 р. у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 28.03.1964 р. ОСОБА_9 з сім'єю, яка складалась з чотирьох осіб було отримано ордер № 245 на право зайняття 1 кімнати, площею - 20 кв. м., у квартирі АДРЕСА_2.

У 1967 р. квартира АДРЕСА_2 була обміняна ОСОБА_9 на одну кімнату у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 (загальна площа - 49,5 кв. м.). У 1976 р. після смерті сусіда було приєднано другу кімнату у квартирі у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та виділено її у самостійну.

25.04.1978 р. позивач був засуджений Центральним судом міста Одеси до 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Згідно довідки серії БД № 085086 від 25.05.1979 року позивача було звільнено з місця позбавлення волі умовно достроково з направленням до місця проживання - АДРЕСА_2.

Згідно картки форми 26 ОСОБА_4 проживав за адресою - АДРЕСА_2. Відповідно до відміток зроблених в п. 14 вказаної форми 26, позивача за рішенням народного суду Приморського району мі. Одеси від 13.02.1980 р. засуджено до позбавлення волі на строк 3 роки та 6 місяців. Та відповідно до відмітки від 10.05.1980 р. знято з місця реєстрації.

ОСОБА_8 16.05.1994 р. було подано заяву про передачу в спільну сумісну власність їй та її донці - ОСОБА_5 квартири за адресою - АДРЕСА_1. До вказаної заяви додано довідку про склад сім'ї наймача ОСОБА_8 де вказано, що у квартирі за адресою - АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована у квартирі - з 30.03.1990 р., та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

18.05.1994 р. відповідно до Розпорядження № 38327 у власність громадянки ОСОБА_8 та ОСОБА_5, передано квартиру яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1, загальною площею - 49,5 кв. м.. На підставі вказаного розпорядження 18.05.1994 р. Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів було видано Свідоцтво про право власності на житло, яке було зареєстровано і записано в книгу за № 8-2861.

05.09.1995 р. між ОСОБА_8, яка діяла у власних інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5, та ОСОБА_6 на Одеській товарній біржі було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 9510, відповідно до якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру, загальною площею - 49,5 кв. м., що розташована за адресою - АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу від 05.09.1995 р. ОСОБА_6 було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 14.06.1996 р. за номером 744 стор. 183 в книзі 175пр.

Відповідно до відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області та відомостей, внесених до паспорту громадянина України ОСОБА_4, серія НОМЕР_1, виданого Балтським РВ в Одеські області 01.06.1999 р., ОСОБА_4 з 22.03.1990 р. зареєстрований за адресою - АДРЕСА_16.

Оскільки встановлено, що позивач з 22.03.1990 р. зареєстрував своє місце проживання за адресою - АДРЕСА_16, та на момент розгляду справи судом вказане місце реєстрації свого проживання не змінював, а отже відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» станом на час приватизації квартири АДРЕСА_1, останній не мав правових підстав для участі у приватизації.

Щодо тверджень позивача з приводу недійсності правочину купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , який було вчинено 05.09.1995 р. суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними (а. с. 172 - 179).

Адвокат ОСОБА_7 - представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що позивач з моменту вселення у спірну квартиру постійно проживав у ній разом з матір'ю, був у ній зареєстрований. Під час відбування покарань за ним зберігалося місця проживання у квартирі. Без відома позивача його було знято з реєстрації місця проживання у квартирі та зареєстрована його сестра з її дитиною, яка після того як вийшла заміж ніколи у квартирі не проживала. Від нього було приховано приватизацію та продаж квартири. Весь час йому пояснювали, що квартира надана в оренду, щоб компенсувати борги. Тільки влітку 2017 р. він взнав про скасування його реєстрації місця проживання у квартирі. Біржовий договір купівлі-продажу у 1995 р. укладено з порушенням діючого законодавства, оскільки такий договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Адвокат ОСОБА_7 - представник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_12 у відзиві на апеляційну скаргу вважають необхідним скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилаються на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказують, що позивача було виписано з квартири без порушень діючого на час вчинення цих дій законодавства, оскільки згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.1980 р. його було засуджено на строк понад шість місяців, а саме - 3 роки 6 місяців. Жодних доказів щодо проживання позивача у спірній квартирі з 1985 р. не надано. Позивач фактично визнав, що уклавши 30.05.1985 р. шлюб, він створив свою сім'ю та обрав інше місце постійного проживання ніж у м. Одесі. З 22.03.1990 р. позивач постійно зареєстрований за адресою - АДРЕСА_16, що підтверджується його паспортом. Суд правильно застосував норми Закону України від 10.12.1991 р. «Про товарну біржу». Щодо позовних вимог про визнання недійсним розпорядження органу приватизації позивач не визначився з належним відповідачем, якого не було залучено до участі у справі. Обраний позивачем спосіб захисту - поновлення на реєстраційному обліку не передбачений ст. 16 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними.

Адвокат ОСОБА_12 - представник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Інші учасники справи у судове засідання особисто не з'явилися, представників не направили. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Приморський ВП у м. Одесі ГУ МВС України в Одеській області надав заяву про виключення його з кола відповідачів, у задоволенні якого було відмовлено протокольною ухвалою, оскільки у апеляційного суду відсутні повноваження щодо зміни суб'єктного складу учасників справи.

Від інших учасників справи заяв та клопотань не надійшло.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у як найшвидшому вирішенні спору, освідомленість інших учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 64 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст. ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Між сторонами виникли правовідносини щодо приватизації житла, захисту права користування квартирою, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі - ЗаконУкраїни №2482-XII) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир(будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств,організацій, установ.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України № 2482-XII передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Статтею ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість.

Згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (чинного на час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 05.09.1995 р.) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Оскільки беззаперечно встановлено, що позивач на час приватизації спірної квартири не проживав у ній і не був зареєстрований, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, поновлення реєстрації місця проживання у спірній квартирі. Колегія суддів також приймає до уваги, що вказані позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач з моменту вселення у спірну квартиру постійно проживав у ній, був у ній зареєстрований, під час відбування покарань за ним зберігалося місця проживання у квартирі, без відома позивача його було знято з реєстрації місця проживання, договір купівлі-продажу у 1995 р. укладено з порушенням діючого законодавства, колегія суддів відхиляє. Не спростовано матеріалами справи реєстрація місця постійного проживання позивача з 22.03.1990 р. за адресою - АДРЕСА_16. Усі інші вимоги є похідними від поновлення права на користування квартирою.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 - представника ОСОБА_4 є безпідставною, а тому їїнеобхідно залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 - представника ОСОБА_4,а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 - представника ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 грудня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова