Справа № 584/1166/15-ц Провадження №2/574/44/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Куцан В.М.
з участю секретаря Кошелєвої Н.В.
позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2
представника позивачів ОСОБА_3
представника відповідача Сай С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Путивльському районі Сумської області, третя особа Слобідська сільська рада Буринського району Сумської області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,
в с т а н о в и в:
Позивачі звернулися до суду з цим позовом, уточнивши який зазначили, що їхній син ОСОБА_4 був військовослужбовцем і в червні 2010 року звільнився з військової служби і вийшовши на пенсію за вислугою років, переїхав проживати до них в с. Слобода Буринського району Сумської області. В січні 2012 року він влаштувався на роботу до Спеціального авіаційного загону МНС України. 21.06.2014 року під час здійснення польоту на виконання спеціального завдання, гелікоптер, в складі екіпажу якого був і їхній син, в районі аеродрому «Чугуїв» розбився, весь екіпаж, в тому числі і їх син ОСОБА_4 , загинув. В травні 2015 року вони звернулися до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Путивльському районі з метою отримання страхових виплат. Фондом було прийняте рішення про призначення страхових виплат, але у виплаті одноразової допомоги, передбаченої ч.7 ст.34 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року їм було відмовлено так як їхній син був зареєстрованим за іншою адресою. Між тим, вони фактично з липня 2010 року та по день його загибелі перебували на його утриманні. Вони отримують мінімальну пенсію, а тому не могли себе належними чином забезпечити. Вони разом із ним обробляли присадибну ділянку, утримували господарство. Останній за свої кошти придбав всі необхідні сільськогосподарські засоби та техніку для цього, зробив в будинку де вони проживали ремонт, купив побутову техніку. Син отримував пенсію та заробітну плату, а тому мав значно більший дохід, завдяки якому вони всі жили. Дружини чи дітей він не мав. Просили встановити факт, що ОСОБА_4 в період з 01.07. 2010 року до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав та вів спільне господарство разом із ними і вони перебували на його утриманні.
В судовому засіданні позивачі заявлені вимоги підтримали і в своїх поясненнях підтвердили обставини викладені в заяві, доповнивши, що в період проживання із сином вони мали спільний бюджет, яким він керував. Саме його доходи були основним джерелом їхнього проживання. Встановлення цього факту має для них юридичне значення, так як дозволяє згідно із Законом отримати відповідну одноразову грошову допомогу.
Представник відповідача ОСОБА_5 проти позову заперечував, посилаючись на те, що місце проживання сина позивачів ОСОБА_4 було зареєстроване в іншому населеному пункті. Вважав, що позивачі не перебували на утриманні їхнього загиблого сина, так як отримували пенсію. Крім того вони мають інших дітей, які повинні були піклуватися про них.

Представник третьої особи Слобідської сільської ради в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд листом.

Свідок ОСОБА_6 показав, що працював разом із сином позивачів ОСОБА_4 в САЗ ОРСЦЗ ДСНС України з моменту прийняття на роботу і до дня смерті останнього. ОСОБА_4 був борт інженером гелікоптеру і працював чергуючим на аеродромі, неодноразово направлявся у відрядження до інших міст України. Однак після служби повертався додому в с. Слобода Буринського району, де він мешкав разом з батьками. Свого житла за місцем роботи не мав. ОСОБА_4 неодноразово розповідав йому, що систематично допомагає батькам. Був зареєстрованим у м. Чугуєві по місцю останнього проходження служби, де хотів отримати квартиру.

Свідок ОСОБА_7 підтвердив, що його брат ОСОБА_4 після звільнення на пенсію із військової служби фактично переїхав проживати до батьків, однак щоб отримати квартиру залишався зареєстрованим за місцем проживання у військовій частині в м. Чугуїв. На протязі липня 2010 року по день своєї смерті він мешкав з батьками в с. Слобода, Буринського району. Коли останній влаштувався на роботу до спеціального авіаційного загону ДСНС на посаду борт інженера він продовжував жити з батьками, оскільки робив згідно встановленого графіку чергувань. Склалося так, що саме він піклувався про батьків та систематично надав матеріальну допомогу, бо інші діти (свідок та його сестра) такої змоги не мали і проживали окремо. Без допомоги ОСОБА_4 батьки не змогли б вижити на мізерну пенсію, що отримували.

Свідок ОСОБА_8 підтвердила покази свідка ОСОБА_7 , додавши, що їхні батьки (позивачі по справі) фактично перебували на утриманні останнього, так як він з ними проживав і безпосередньо надав матеріальну допомогу у всьому, починаючи від придбання ліків до продуктів харчування. Вона та їхній другий брат ОСОБА_7 в силу сімейних обставин не могли матеріально допомагати батькам. ОСОБА_9 допомагав і їй з братом.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , кожний окремо, підтвердили суду, що ОСОБА_4 на протязі 2008-2014 років проживав однією сім`єю з позивачами, вони вели спільне господарство, він піклувався про батьків і матеріально утримував.
Вислухавши доводи сторін, покази свідків, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі і є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).
Останній з 01.08.1992 року проходив службу в лавах Збройних Сил України, в травні 2010 року був звільнений в запас у зв`язку із закінченням строку контракту, що вбачається з витягів із послужного списку, відповідних наказів та записів у військовому квитку ( а.с.20-25).
З 25.06.2010 року ОСОБА_4 отримував пенсію за вислугу років, а починаючи з 13.01.2012 року працював у Спеціальному авіаційному загоні оперативно-рятувальної служби цивільного захисту МНС України (далі САЗ ОРСЦЗ ДСНС України) на посаді бортового інженера, що видно з трудової книжки останнього (а.с.26-27).
21.06.2014 року під час здійснення польоту гелікоптеру Мі-8Т, який виконував завдання з пошуково-рятувального забезпечення польотів повітряних суден та евакуації постраждалих в рамках проведення антитерористичної операції, в районі аеродрому «Чугуїв» сталася авіаційна подія, унаслідок якої члени екіпажу, в тому числі ОСОБА_4 , які знаходилися на борту гелікоптера, - загинули в смт. Васищеве Харківського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , довідкою САЗ ОРСЦЗ ДСНС України від 03.06.2015 року №175 та актами форми Н-1 і Н-5 від 24.04.12015 року (а.с.14,38,49).
У 2015 році позивачі звернулися до відповідача за отриманням страхових виплат у зв`язку із смертю сина, надавши довідки Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області від 28.05.2015 року про те, що позивачі постійно проживали разом із ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 та знаходилися на утриманні сина до дня його смерті (а.с. 35-37).
Постановою від 06.07.2015 року №1816/220220/2 Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Путивльському районі Сумської області кожному позивачу, з 21.06.2014 року, була призначена щомісячна страхова виплата, але одноразова допомога передбачена ч.7 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон) виплачена не була.
При цьому в своїх запереченнях відповідач посилався, що позивачі не перебували на утриманні свого загиблого сина, оскільки отримували пенсію, яка перевищувала прожитковий мінімум, а тому могли цілком забезпечити свої життєві потреби. Також стверджували, що ОСОБА_4 постійно не проживав з батьками, так як його зареєстроване місце проживання є іншим ніж місце проживання останніх, а більшість свого часу він перебував на роботі.
Однак з такими доводами відповідача суд не може погодитися виходячи з наступного.
Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон) визначено, що страхові виплати, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку складаються із, зокрема, страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).
За змістом ст. 33 цього ж Закону у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсії у зв`язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є, зокрема, жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють.
Згідно із ч. 7 ст. 34 Закону у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім`ї повинен бути не меншим за п`ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.
Отже особа, яка перебувала на утриманні потерпілого, у разі його смерті, має право на виплату одноразової допомоги.
Підпунктом 6.1.1. пункту 6.1. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затверджених постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007 року N 24, зокрема визначено, що для призначення одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат подаються такі документи, які видаються відповідними організаціями: 1) заяви осіб, які мають на це право (колективної чи індивідуальної), для призначення страхових виплат; 2) копій паспортів осіб, які мають на це право (завірених працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналів); 3) акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 (якщо стався нещасний випадок), висновок за формою Т-1 (якщо такий складався); 4) акта (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася), за формою Н-5 якщо такий складався); 5) акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 (якщо таке встановлено); 6) рішення суду про встановлення факту нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (якщо було засідання суду з цього питання); 7) копії свідоцтва органу реєстрації актів громадянського стану про смерть потерпілого (завіреної працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу або в іншому установленому законодавством порядку); 8) копії свідоцтва органу реєстрації актів громадянського стану про шлюб (завіреної працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу або в іншому установленому законодавством порядку); 9) висновку МСЕК про причинний зв`язок смерті потерпілого з наслідками раніше отриманого трудового каліцтва чи професійного захворювання; 10) довідки про середню заробітну плату (доход); 11) копії свідоцтва про народження дитини (завіреної працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу або в іншому установленому законодавством порядку); 12) довідки навчального закладу (щорічно) проте, що член сім`ї потерпілого віком від 18 до 23 років, який має право на відшкодування шкоди, навчається за денною формою навчання; 13) довідки навчального закладу інтернатного типу проте, що член сім`ї потерпілого, який має право на відшкодування шкоди, перебуває на утриманні цього закладу; 14) довідки МСЕК про становлення інвалідності осіб-членів сім`ї, які перебували на утриманні померлого; 15) довідки про розмір пенсії потерпілого, у тому числі про розмір одержуваних надбавок (якщо він не працював на день смерті); 16) копій трудових книжок потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати (завірених працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналів або в іншому установленому законодавством порядку).
Факт перебування на утриманні потерпілого у разі відсутності відповідних документів і неможливості їх відновлення встановлюється в судовому порядку (пп. 6.1.2 п. 6.1 Порядку).
Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Загиблий ОСОБА_4 є сином позивачів, що вбачається з матеріалів справи та не оспорюється відповідачем.
З витягу із домової книги в/ч НОМЕР_2 , листа-відповіді САЗ ОРСЦЗ ДСНС України від 25.11.2015 року № 90/03-37/3589, копії облікової картки та копії паспорта вбачається, що ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою в/ч НОМЕР_2 м. Чугуїв Харківської області (а.с.15, 94,137, 145).
Між тим, з довідок Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області та характеристики на ОСОБА_4 видно, що останній постійно проживав зі своїми батьками в будинку по АДРЕСА_1 . (а.с.35-37,117).
Вказані обставини підтверджуються і актом обстеження місця проживання ОСОБА_4 , який був складений відповідною комісією органу місцевого самоврядування, згідно з яким, в будинку позивачів за зазначеною вище адресою, була житлова кімната де фактично і проживав останній, безпосередньо в ній знаходяться належні йому особисті речі та документи (а.с.114-118).
Перелік речей, що знаходяться в кімнаті будинку, свідчить, що вони належали саме ОСОБА_4 і використовувались останнім для щоденної організації особистого життя та облаштування своїх побутових потреб.
Факт проживання останнього на постійній основі разом із батьками доводиться і показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які особисто неодноразово зустрічались з ним при різних обставинах в с. Слобода та підтвердили, що останній за свої кошти провів водопровід, каналізацію, гарячу воду в житловий будинок де жив з батьками, обробляв належну їм присадибну земельну ділянку.
Зазначені покази свідків об`єктивно підтверджуються і товарними чеками на придбання побутової та сільськогосподарської техніки, запчастин для ремонту (а.с.52-56).
З врахуванням наведеного, покази вказаних свідків суд визнає достовірними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи встановлених судом.
Доводи відповідача, що позивачі мали ще двох дорослих дітей, які їм також матеріально допомагали, є безпідставними та спростовуються, як самими позивачами, так і допитаними в якості свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а також відомостями про їх доходи, що були в рази менші ніж доходи ОСОБА_4 .. При цьому, останні проживали окремо у своїх сім`ях та спільного бюджету з батьками не мали (а.с.119-127,153-162).
Також, загальновідомий є і той факт, що військовослужбовці, які вийшли на пенсію і не були забезпеченими житлом, не завжди змінюють своє зареєстроване місце проживання при військовій частині з надією поліпшення житлово-побутових умов.
Це в повній мірі доводить, що ОСОБА_4 лише формально, з метою отримання житла, після звільнення в запас та виходу на пенсію, залишався бути зареєстрованим за місцем свого попереднього проживання у військовій частині в/ч НОМЕР_2 м. Чугуїв Харківської області, фактично мешкаючи однією сім`єю зі своїми батьками по АДРЕСА_1 .
Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово (ст. 3 цього ж Закону).
За таких обставин, суд вважає, що аргументи наведені представником відповідача на заперечення позову в цій частині не були ним доведені відповідно до вимог ст.ст.12,81ЦК України і не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим вважає доведеним, що ОСОБА_4 з липня 2010 року до дня своєї смерті постійно проживав та вів спільне господарство разом із своїми батьками позивачами по справі, за місцем їхнього мешкання в АДРЕСА_1 .
Що стосується доводів позивачів про їхнє перебування на утриманні їхнього сина ОСОБА_4 з 01.07.2010 року до дня смерті останнього, суд зважає на таке.
З довідок УПФ України в Буринському районі від 26.08.2015 року видно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримують пенсію за віком, яка станом на червень 2014 року становила: у ОСОБА_1 1074 грн. 20 коп., у ОСОБА_2 1092 грн. 27 коп. (а.с.164,165).
Між тим, хоча і видно, що розмір пенсії позивачів не суттєво, але перевищував прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, що на той час становив 949 грн. (ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), але загальновідомою інформацією щодо структури сукупних витрат, індексів споживчих цін на товари та послуги у 2014 році (до грудня попереднього року), розміщену на офіційному сайті Державної служби статистики України, сукупні витрати в середньому за місяць у розрахунку на одне домогосподарство у 2014 році складали 4048,9 грн., з яких 51,9 % витрачалися на продукти харчування, 36,3 % на непродовольчі товари та послуги (одежу і взуття, воду, електроенергію, газ і інші види палива, охорону здоров`я, транспорт тощо), а вартість продуктів харчування та безалкогольних напоїв в червні 2014 року складала 113,3 %, житла, води, електроенергії, газу та інших видів палива - 115,8 %, природного газу 162,6 %, охорони здоров`я 115,8 %, амбулаторних послуг 125,8%, транспортних послуг 112,5% (http://www.ukrstat.gov.ua).
Однак, судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що загиблий син позивачів ОСОБА_4 , працюючи в САЗ ОРСЦЗ ДСНС України отримував заробітну плату, за останні шість місяців, що передували його загибелі, розмір якої становив, в середньому, 8383 грн. 53 коп., а до цього, з червня 2010 року, мав пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с.163,184).
Тобто фактично, доходи ОСОБА_4 , який проживав однією сім`єю із своїми батьками, були майже у вісім разів більшими ніж ті, що мали позивачі і є природнім, що він постійно надавав їм матеріальну допомогу на їх утримання, і ця допомога мала системний характер та була основним джерелом їх існування незважаючи на отримання ними пенсії.
Вказані висновки суду підтверджуються як вищенаведеними доказами, так і показами свідків, доводами позивачів та іншими доказами в їх сукупності.
Зокрема, в акті проведеного спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 21.06.2014 року, підписаного в тому числі представником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який входив до членів комісії з розслідування цього випадку, вказано, що на утриманні ОСОБА_4 перебували його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_15 (а.с.44-49).
З повідомлення Управління пенсійного фонду України в Сумській області видно, що позивачам з 30.03.2015 року призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у зв`язку з втратою годувальника (а.с.32,33)
З довідок Слобідської сільської ради Буринського району Сумської області та письмових пояснень представника третьої особи вбачається, що позивачі дійсно перебували на утриманні їхнього сина ОСОБА_4 до дня його смерті (а.с.35-37,109,110).
Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пленум Верховного Суду України в пункті 8 Постанови від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Системний аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що поняття майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».
За рішеннями Європейського суду матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, є цивільними за галузевою належністю і достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Див.: Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, ECHR A332).
У своєму рішення в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014 року Європейський суд з прав людини нагадав, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу.
Вказані положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини, дозволяє прийти до висновку, що позивачі, перебуваючи на утриманні їхнього сина, який загинув, мали щонайменше «законне сподівання» на отримання всіх соціальних виплат, передбачених Законом, які в свою чергу можуть підлягати захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким чином, оцінюючи наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позивачі перебували на утриманні їхнього сина ОСОБА_4 з 01.07.2010 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, а ч.2 цієї статі передбачає можливість суду встановити також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З врахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що встановлення даних фактів має для позивачів юридичне значення, так як дозволяє їм реалізувати свої права на отримання передбачених Законом страхових виплат, суд вважає, що їхня заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню 243 грн.60 коп., кожному, в рахунок компенсації понесених ними витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 5, 7, 10, 12, 13, 23, 258, 259, 265, 268, 293, 315, 317, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Путивльському районі Сумської області, третя особа Слобідська сільська рада Буринського району Сумської області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення задовольнити повністю.
Встановити факт про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 1 липня 2010 року до дня смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , постійно проживав та вів спільне господарство разом із своїми батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановити факт про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_1 перебували на утриманні свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 1 липня 2010 року і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Сумській області (м. Суми, вул. Троїцька,5, ) на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 243 грн.60 коп., кожному, - в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд (а з початком функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області) шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:

Повний текст виготовлений 04.11.2018 року.