ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» листопада 2018 року

м. Харків

справа № 645/1980/18-ц

провадження № 22ц/818/1531/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року в складі судді Бондарєвої І.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 1998 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

За час перебування у шлюбі ними придбано за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, серія АВО № 608724 від 20 березня 2001 року.

Спірну квартиру вирішено оформити на відповідача.

Зазначив, що на теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю, між ними не досягнуто.

Просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, припинивши право спільної сумісної власності на неї.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_1; проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1, припинивши право спільної сумісної власності на неї, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3529,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не звернув уваги на те, що обставини придбання спірної квартири та обставини реєстрації права власності за відповідачем не доведені належними та допустимими доказами.

23 листопада 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. При цьому вказав, що оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири знаходиться у відповідача. Право власності на спірну квартиру належним чином зареєстровано також за відповідачем.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило. 27 листопада 2018 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, яку задоволено.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, вважається його спільною сумісною власністю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 06 червня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

20 березня 2001 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 та складається з трьох житлових кімнат, житлова площа 40,6 кв. м., загальна площа 69,5 кв. м., корисна площа 65,5 кв. м., що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда ОД. та зареєстрований в реєстрі за № 2-437.

Із архівних матеріалів вбачається, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року Комунальним підприємством Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведена за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д. за реєстраційним № 2-437.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Матеріали справи свідчать про те, що з 06 червня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

20 березня 2001 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що оскільки спірну квартиру придбано сторонами під час зареєстрованого шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру часток подружжя у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та складає по ? частини квартири кожному.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_3 на те, що в матеріалах справи містяться виключно копії письмових доказів в обґрунтування доводів позивача щодо факту придбання відповідачем квартири та доводів щодо державної реєстрації квартири за відповідачем; що обставини придбання спірної квартири та обставини реєстрації права власності за відповідачем не доведені належними та допустимими доказами; що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції поклався виключно на копії документів та пояснення сторін, є необґрунтованими та спростовуються матеріали справи, згідно яких спірну квартиру зареєстровано належним чином за ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

У зв'язку зі складністю справи повний текст постанови складено 05 грудня 2018 року.