Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/4130/16-ц

провадження № 61-20004св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 29 березня 2016 року у складі судді Волошина В. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Вербової І. М.,

Поліщук Н. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», (далі - ПАТ «КБ «Надра»), третя особа - Національний банк України (далі - НБУ), про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2007 року між ним та ВАТ «КБ «Надра» укладений кредитний договір № 577/МК, згідно з яким йому надано кредитні кошти в сумі 25 000,00 доларів США. Кредит надано строком до 24 жовтня 2014 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків із розрахунку 14,5 % річних, що обчислюється виходячи із 360 днів у році. Позивач стверджує, що право власності на вказані кошти до нього не перейшло, так як валютний рахунок на який були б перераховані вищезазначені грошові кошти на його ім'я не відкривався, заявки на конвертацію грошових коштів у грошову одиницю України він не надавав, заяв про перерахування вказаних коштів в оплату нерухомості не подавав. Оскільки, банк стверджує, що позивач набув право власності на вищезазначені грошові кошти шляхом конвертації 25 000,00 доларів США в національну грошову одиницю, він та його представник 13 січня 2016 року направили запит до банку для отримання необхідної їм інформації та документів.

На вищезазначений запит позивач отримав від банку відповідь про відмову у наданні запитуваної інформації. Вказану відповідь він вважає незаконною, з нею не погоджується та вважає такою, що порушує його інтереси, а тому змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив визнати бездіяльність відповідача протиправною; зобов'язати відповідача надати повну і обґрунтовану відповідь на запит позивача від 13 січня 2016 року, а саме: повідомити чи передавались права кредитора за цим кредитним договором третім особам, якщо передавались то направте правові підстави такої передачі. Надати наступну інформацію: сума погашеного кредиту; сума нарахованих відсотків (комісії); сума сплачених відсотків (комісії); сума нарахованих (з розрахунком) і сплачених штрафних санкцій; сальдо розрахунків на дату надання інформації. Надати положення (інструкцію) про кредитування, що діяла на дату підписання спірного правочину. Підтвердити повноваження особи, яка підписала кредитний договір від 25 жовтня 2007 року № 577/МК від імені банку. Повідомити чи направлялась заявка про продаж на Міжбанківській валютній біржі доларів США в сумі 25 000,00 доларів США

від ОСОБА_4 через ПАТ «КБ «Надра» на купівлю української гривні. Якщо направлялась заявка, про продаж на Міжбанківській валютній біржі доларів США, то вказати за яким курсом проведено продаж валюти на гривню, яка була знята комісія і скільки коштів зараховано в гривні після продажу вказаної суми валюти. Повідомити номер валютного рахунку на який банк зарахував 25 000,0 доларів США кредитних коштів. Надати копії меморіальних ордерів та/або платіжних доручень та/або заяви на видачу готівки на оплату 25 000,0 доларів США від 25 жовтня

2007 року на споживчі цілі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що запит позивача до банку про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, від 13 січня 2016 року не відповідає умовам чинного законодавства України та з метою нерозповсюдження та захисту інформації, яка становить банківську таємницю, банком правомірно відмовлено у наданні інформації, зазначеної у запиті.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У січні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач зобов'язаний надати запитувану інформацію згідно із статтею 1076 ЦК України про операції та рахунки тільки клієнтам або їхнім представникам, адже відповідно до постанови НБУ № 281 банк не може не знати про запитувану інформацію, оскільки є головним регулятором цих відносин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США на споживчі цілі (пункти 1.1, 1.2 кредитного договору). Кредит надано строком до 24 жовтня 2014 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 14,5 % річних, що обчислюється виходячи із 360 днів у році (пункт 2.3 кредитного договору).

10 червня 2014 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Григорчук Л. В. посвідчено довіреність, згідно з якою позивач уповноважив ОСОБА_5, ТОВ «Асоціація «Ваша Надія», представляти інтереси ОСОБА_4

13 січня 2014 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся до банку із запитом на інформацію.

Банком у відповіді на звернення повідомлено, що інформація, яка запитувалась щодо клієнта ОСОБА_4, відповідно до статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є банківською таємницею та розкривається банком у порядку та в межах, передбачених статтею 62 Закону «Про банки і банківську діяльність» та глави 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління НБУ від 14 липня 2006 року № 267. Крім того, відповідачем звернуто увагу, що у разі належного звернення з виконанням вимог передбачених чинним законодавством, банком будуть надані відомості, що запитуються.

За приписами частини першої статті 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта; відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному НБУ, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків.

Інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею (стаття 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації; інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності. Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю.

Згідно з статтею 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Відповідно до порядку розкриття банківської таємниці передбаченого у статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками: на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. Інформація щодо рахунка умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним розкривається також на письмовий запит бенефіціара. Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, операції за ним, обтяження, стосовно яких до банку надійшли повідомлення, у тому числі взяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження.

Згідно із пункту 3.1 постанови НБУ від 14 липня 2006 року № 267 «Про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці» письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально.

Системний аналіз зазначених правових актів дає підстави для висновку, що на розкриття інформації, що містить банківську таємницю, необхідним є письмовий дозвіл клієнта банку, в якому визначається обсяг такої інформації.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, що оскільки ОСОБА_4 з письмовим запитом на розкриття інформації, що містить банківську таємницю, у визначений постановою НБУ № 267 спосіб не звертався, надана представником довіреність також не містить відомостей про дозвіл клієнта банку на розкриття такої інформації із визначенням її обсягу, тому такі позовні вимоги є безпідставними. Звертаючись до банку із запитом

ОСОБА_5 діяв на підставі довіреності, в якій не було зазначено, що ОСОБА_4 надає дозвіл своєму представнику на отримання інформації, що становить банківську таємницю.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що відповідач зобов'язаний надати запитану інформацію згідно із статтею 1076 ЦК України про операції та рахунки тільки клієнтам або їхнім представникам, адже відповідно до постанови НБУ № 281 банк не може не знати про запитану інформацію, оскільки є головним регулятором цих відносин, не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено вище, Законом України «Про банки і банківську діяльність» по-іншому врегульовано процедуру надання представникам клієнтів банків відомостей, які становлять банківську таємницю, ніж звернувся представник позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик