_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/5386/15-ц
Провадження № 2/520/3045/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.

за участю секретаря судового засідання Бродецької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння, посилаючись на те, що, згідно з протоколом №8 засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р., ОСОБА_4, члену цього колгоспу, була виділена земельна ділянка під забудову за адресою: м. Одеса, вул. Тульська, 23. Після завершення будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, згідно з рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 28.07.1961 р., було визнано право власності на будинок за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4. На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право власності від 09.08.1961 р. на житловий будинок. Відповідно до рішення обєднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії та колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28.02.1958 р., ці колгоспи були обєднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп ім. Карла Лібкнехта. ОСОБА_4 працювала у колгоспі до 01.03.1964 р., що давало підстави відносити побудований будинок до суспільної групи колгоспний двір. Крім неї, членом колгоспного двору був її неповнолітній на той час син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до примірного Статуту сільськогосподарської артілі, прийнятого зїздом колгоспників-ударників, затвердженого РНК СРСР та ЦК ВКП від 17.02.1935 р., житловий будинок був власністю колгоспного двору. Всупереч рішенню виконкому, свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння було видане не на колгоспний двір, а лише на його голову ОСОБА_4 У звязку з цим, вважає свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 р. та рішення виконкому Приморської райради депутатів від 28.07.1961 р. такими, що порушили право власності та позбавили частки майна ОСОБА_5. Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час будівництва будинку та на час припинення існування колгоспного двору були членами колгоспного двору, тому набули право спільної власності на домоволодіння у рівних частках, тобто, по ? ОСОБА_4 26.05.2002 р. померла. Після її смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями якої були ОСОБА_5 та ОСОБА_2. ОСОБА_4 був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 23.04.2001 р. за реєстровим №3-1400, за яким ОСОБА_4 заповіла весь будинок своєму синові ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_2 у долях: відповідно синові - 2/5 частини будинку, дочці - 3/5 частини будинку. На підставі заповіту було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. У заповіті та свідоцтві про право на спадщину за заповітом спадковим майном було зазначено весь житловий будинок, хоча його половина належала ОСОБА_5, тому заповіт є частково недійним, а свідоцтво про права на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним. ВІдповідно до заповіту спадкове майно, яке складається з ? частини житлового будинку, має бути розподілено: ОСОБА_2 - 3/5 від ? частини будинку, що буде складати 3/10 частини будинку, та ОСОБА_5 - 2/5 від ? частини будинку, що буде складати 2/ 10 частини будинку. Інша ? частина будинку належала не ОСОБА_4, а ОСОБА_5, тому у цілому йому після розподілу спадкового майна повинно належати ? + 2/10 =7/10 частини будинку. 28.06.2010 р. помер ОСОБА_5. Заповіт ним не складався. Спадкоємцями є дружина ОСОБА_1, сини: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Сергій шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу відмовитися від своє частки на користь ОСОБА_1. Микола від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців, не вчинив дії з прийняття спадщини. Тому, після смерті ОСОБА_5 його 7/10 частин будинку повинні бути розподілені у розмірі 2/3 від 7/10 частин будинку ОСОБА_1, тобто, 14/30 частин будинку, а 1/3 ОСОБА_3 - 1/3 від 7/10 частин будинку - 7/30 частин будинку.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково та звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_4 від 23.04.2001 р. у частині визначення обсягу спадкового майна та у частині визначення порядку користування будинком, визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 р, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р., визнати за ним у порядку спадкування право на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі, по вул. Тульська, 23, та у цілому складається з: «А» - житлової будівлі, загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, «Л» -сарай, «И» - стіни, «К» - навіс, ІІ, ІІІ - теплиці, №2-8 - огорожа, «І» -мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 895 кв.м. Посилається на те, що, згідно з протоколом засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р. №8, члену колгоспу ОСОБА_4, яка була його бабусею, була виділена земельна ділянка, площею 0,15 га, під забудову та город. У період з 15.02.1958 р. до 28.07.1961 р. ОСОБА_4 побудувала житловий будинок. Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481, право власності на домоволодіння по вул. Тульській, 23, було визнане за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4. Однак, всупереч рішенню виконкому, свідоцтво про право власності на домоволодіння було видане не на членів колгоспного двору, а лише його голові ОСОБА_4. Цим самим були порушені права інших членів колгоспного двору, у т.ч., малолітніх та неповнолітніх, які нарівні з іншими членами колгоспного двору мали рівні права власності на частку у колгоспному дворі, оскільки на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481, свідоцтво повинно було бути виданим про право спільної сумісної власності на колгоспний двір. Станом на день видачі свідоцтва, членом колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_4, крім неї був також батько відповідача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на той час був неповнолітнім. Будинок з надвірними спорудами по вул. Тульській, 23, належав до спільної сумісної власності членів колгоспного двору, якими були ОСОБА_4 та ОСОБА_5, частки яких, у випадку їх виділу, повинні бути рівними. Вважає, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, видане 28.07.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих, є недійсним у звязку з його невідповідністю рішенню виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 та чинному на той час законодавству. 23.04.2001 р. ОСОБА_4 заповіла спірний житловий будинок наступним чином: 2/5 сину ОСОБА_5, 3/5 дочці ОСОБА_2. ОСОБА_4 заповіла весь будинок, як власний, хоча у дійсності на той час ОСОБА_4 належав не весь будинок, а лише його частка, яка була рівною з часткою, що належала ОСОБА_5. Тому ОСОБА_4 могла заповісти у зазначених пропорціях не весь будинок, а лише належну їй частину - ? частину, яка могла їй належати станом на день відкриття спадщини. У заповіті вказано про приміщення, які відходять у користування кожному спадкоємцеві. Але при цьому, при визначенні порядку користування спадковим майном, вказані у заповіті приміщення не відповідають заповідальним часткам, а також не відповідають майновим правам членів колгоспного двору, яким належав весь будинок. За таких обставин вважає, що заповіт у частині зазначення спадкового майна та у частині визначення порядку користування має бути визнаним частково недійсним. 26.05.2002 р. ОСОБА_4 померла. Станом на день смерті їй належала на праві власності ? частина домоволодіння. Інша ? частина домоволодіння належала ОСОБА_5. Оскільки до виданого 20.03.2003 р. нотаріусом ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за заповітом було у якості спадкового майна включена частина домоволодіння, яка не була спадковим майном і належала не ОСОБА_4, а ОСОБА_5, то вказане Свідоцтво підлягає визнанню недійсним. 28.06.2010 р. помер його батько ОСОБА_5. Після його смерті відкрилася спадщина, яка повинна складатися з 7/10 вказаного вище домоволодіння. Спадкоємцями майна ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_1, та його сини ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_3. ОСОБА_6 фактично спадщину не прийняв, будь-яких заяв про прийняття не подавав, що свідчить про його відмову від спадщини на користь інших спадкоємців у рівних частках. ОСОБА_7 від своєї частки спадщини відмовився на користь ОСОБА_1 При прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_4, розподілу між спадкоємцями підлягала ? частина домоволодіння: 2/5 від ? - ОСОБА_5, тобто, 2/10 будинку, а 3/5 від ? - ОСОБА_2, тобто, 3/10 будинку. Враховуючи, що ОСОБА_5 належала інша ? частина домоволодіння, яка не входила до спадкового майна його померлої матері ОСОБА_4, то ОСОБА_5, з урахуванням його частки та частки у спадщині, повинно було належати: ? + (1/2*2/5) = 7/10. Після смерті ОСОБА_5, від належного йому на день смерті майна (7/10 домоволодіння) 2/3 частки повинні перейти у власність ОСОБА_1, а 1/3 ОСОБА_3. ОСОБА_1 повинні перейти у власність 2/3 від 7/10 будинку що буде складати 14/30 будинку, а ОСОБА_3 1/3 від 7/10 будинку, що буде складати 7/30 будинку. Після смерті свого батька ОСОБА_3 13.10.2010 р. подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Але до цього часу свідоцтво про спадщину за законом не отримав через спір щодо спадкового майна.

Відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 не визнала, подала письмові заперечення, у яких зазначила, що ЦК УРСР 1963 р. набрав чинності після видачі свідоцтва про право особистої власності на будинок, тому його положення не можуть бути застосовані до позовних вимог. На час видачі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 28.07.1961 р., виданого на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 28.07.1961 р., виконком керувався Інструкцією Міністерства Комунального господарства УРСР від 23-25 грудня 1947 р. зі змінами та доповненнями від 25 квітня 1958 р. До 1948 р. громадяни не мали права мати будинки одночасно на праві власності та праві забудови. Із виданням Указу ПВР СРСР від 26.08.1948 р., право забудови втратило силу. В постанові Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. «Про порядок застосування Указу ПВР СРСР» від 26.08.1948 р., вказано, що забудовані громадянами на відведених їм земельних ділянках будинки є їхньою особистою власністю. Починаючи з 1948 р., громадяни могли зводити будинку у містах та селах тільки на праві особистої власності. Вважає, що побудований ОСОБА_4 будинок був її особистою власністю, тому заповіт був нею складений правильно і спадщина після її смерті нотаріусом була поділена правильно. Просила застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_5 про своє порушене право дізнався ще у 2003 р., оскільки за запитом нотаріуса він особисто отримав довідку-характеристику на будинок. За життя ОСОБА_5 не скористався своїм правом оскарження свідоцтва про право власності на будинок від 09.08.1961 р., тому це право відсутнє і у його спадкоємців.

Представником позивача ОСОБА_1 були подані клопотання про долучення доказів, які були судом задоволені.

Представником відповідача ОСОБА_5 були подані клопотання про долучення до справи доказів, які були задоволені судом.

Представниками відповідача ОСОБА_2 були подані заяви про застосування строків позовної давності.

За заявою позивача ОСОБА_1 ухвалою суду від 21.08.2015 р. були вжиті заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 здійснювати перепланування, реконструкцію домоволодіння за адресою м. Одеса, вул. Тульська, 23, до ухвалення рішення у цій справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, та її представник первісний позов підтримали повністю з підстав, наведених у позові, та визнали зустрічний позов ОСОБА_3.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 та його представник первісний позов ОСОБА_1 визнали частково та повністю підтримали свій зустрічний позов з підстав, наведених у зустрічному позові.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 проти первісного та зустрічного позовів заперечував з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позови.

Суд, заслухавши позивача та відповідачів, їх представників, дослідивши безпосередньо у судовому засіданні письмові докази, встановив наступні фактичні обставини.

Згідно з протоколом засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р. №8 (т.1, а.с.9-13), члену зазначеного колгоспу ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка, площею 0,15 га, під забудову та город.

Згідно з рішенням обєднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії та колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28.02.1958 р., ці колгоспи були обєднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп ім. Карла Лібкнехта (т.1, а.с.16).

Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 (т. 1, а.с.15), право власності на домоволодіння по вул. Тульській, 23, було визнане за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4.

09.08.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих було видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що розташоване у м. Одесі, по вул. Тульській, 23 (т.1, а.с.11).

23.04.2001 р. ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі по вул. Тульська, 23, таким чином: 3/5 частини житлового будинку - дочці ОСОБА_2, а 2/5 - сину ОСОБА_5 (т.1, а.с.18).

26.05.2002 р. ОСОБА_4 померла (т.1, а.с.23).

20.03.2003 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.19), згідно якого спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 на 2/5 спадкового майна є її син ОСОБА_5 та на 3/5 спадкового майна її дочка ОСОБА_2. У цілому спадкове майно складалося з камяної житлової будівлі загальною житловою площею 36,9 кв.м. та надвірних споруд «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 огорожа і мостіння на земельній ділянці площею 895 кв.м. На самовільно збільшений на 11,0 кв.м гараж літ. «З» свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Згідно зі ст.68 розділу V «Про трудове хліборобське господарство (двір)» Земельного Кодексу УРСР, прийнятого 29.11.1922 р. Всеукраїнським Центральним виконавчим комітетом, та чинним на час відведення ОСОБА_4 земельної ділянки під забудову та на час визнання Виконкомом Приморської райради депутатів трудящих м. Одеси права власності на домоволодіння за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4, право на землю, що знаходиться в трудовому користуванні двора (господарства), а також на будівлі і сільськогосподарський інвентар, належало всім членам двора, незалежно від віку та статі.

Згідно зі ст. 7 Конституції СРСР від 05.12.1936 р., яка була чинною до 1977 р., у т.ч під час виникнення правовідносин у справі у 1958-1964 роках, кожний колгоспний двір має в особистому користуванні невелику присадибну ділянку та в особистій власності підсобне господарство, житловий будинок, продуктивну скотину, птицю, дрібний інвентар - згідно Статутом сільськогосподарської артілі.

Згідно з п.2 Примірного статуту сільськогосподарської артілі, прийнятого ІІ Всесоюзним зїздом колгоспників-ударників, затвердженого РНК СРСР та ЦК ВКП «Б» 17.02.1935 р., із відокремлених земельних угідь сільськогосподарською артіллю виділяється в особисте користування колгоспного двору по невеликій ділянці, у вигляді присадибної землі.

Згідно з п.4 розділу ІІІ вказаного Примірного статуту, не відокремлюються та залишаються у особистому користуванні колгоспного двору житлові споруди, господарські споруди, необхідні для утримання скоту, що перебуває в особистому користуванні колгоспного двору.

Згідно з п.п. 1 та 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. №3211 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків», та згідно з п.п. 1, 2 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків», кожний громадяни та громадянка СРСР мав право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок в один або два поверхи. Відведення земельних ділянок у містах і за їх межами для будівництва індивідуальних житлових будинків здійснювалося у безстрокове користування виконкомами крайових, обласних, міських, районних Рад депутатів трудящих.

Судом встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_4 була відведене колгоспом ім. 51-Перекопської Дивізії, а не виконкомом міської чи районної Ради депутатів трудящих, тому суд дійшов висновку, що земельна ділянка ОСОБА_4 була відведена не під будівництво індивідуального будинку, а для колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_4

З цих підстав, суд відхиляє аргументи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що домоволодіння було побудоване, як індивідуальний житловий будинок, а не як колгоспний двір.

Цей висновок суду підтверджується також рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 (а.с.15), згідно з яким право власності на домоволодіння по вул. Тульській, 23, було визнане за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_4, а не особисто за ОСОБА_4.

Тому суд вважає, що побудований ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними спорудами належав до суспільної групи колгоспний двір і має належать на праві спільної сумісної власності всім членам колгоспного двору, незалежно від статі та віку.

Станом на час відведення земельної ділянки для колгоспного двору, будівництва спірного будинку та визнання права власності на нього, членом сімї голови колгоспного двору ОСОБА_4 був її малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторонами у справі не надано доказів, що у той період членами колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_4, були інші особи.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали

участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його

перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Законом України від 16.12.1993 р. №3718-12 з ЦК УРСР 1963 р. були виключені статті 120-123, які регулювали порядок володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору.

Згідно з довідкою від 04.03.2008 р. №62, виданою Агрофірмою «Нива» (т.2, а.с.137), ОСОБА_4 працювала у колгоспі ім. Карла Лібкнехта з 1958 р. до 01.03.1964 р., у звязку з чим суд вважає, що станом на день припинення роботи у колгоспі ОСОБА_4, її син ОСОБА_5 був ще неповнолітнім, а з 01.03.1964 р. колгоспний двір припинив своє існування. При цьому, належне колгоспному двору майно збереглося після припинення його існування, а тому, право власності на майно колишнього колгоспного двору мають ті члени колгоспного двору, які після 01.03.1964 р. та до 15.04.1991 р. не втратили своє право на свої частки у цьому майні.

Судом встановлено, що правовий режим спільної сумісної власності на майно колишнього колгоспного двору зберігся до смерті ОСОБА_4.

Тому суд дійшов висновку, що право власності на житловий будинок, побудований ОСОБА_4 на відведеній колгоспом земельній ділянці, яке виконком визнав за колгоспним двором, виникло не лише у ОСОБА_4, а й у іншого неповнолітнього члена колгоспного двору - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та їхні частки є рівними.

За таких обставин, суд вважає, що видане Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради трудящих м. Одеси свідоцтво від 09.08.1961 р. про право особистої власності ОСОБА_4 на домоволодіння суперечить рішенню виконкому від 28.07.1961 р. №481, а тому має бути визнане недійсним, оскільки цим були порушені права малолітнього ОСОБА_5 на свою частку у колгоспному дворі, яка була рівною з іншим членом колгоспного двору ОСОБА_4

Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР 1963 р., чинного станом на 23.04.2001 р., коли ОСОБА_4 був складений спірний заповіт, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Суд вважає, що, оскільки ОСОБА_4 на день складання заповіту мала у власності не весь житловий будинок по вул. Тульскій, 23 у м. Одесі, а лише його половину, то внесення до заповіту майна, що не належало їй, як заповідачу, не відповідало вимогам ст.534 ЦК УРСР 1963 р.

Суд погоджується з доводами позивача ОСОБА_3 про те, що станом на день складання заповіту 23.04.2001 р., чинне на той час законодавство не передбачало право заповідача внести до заповіту порядок користування спадковим майном.

За таких обставин, суд визнає обґрунтованими доводи первісного та зустрічного позовів про часткове визнання недійсним заповіту у частині визначення розміру спадкового майна та у частині визначення порядку користування спадковим майном.

У частині розподілу свого майна у пропорціях 2/5 - синові ОСОБА_5 та 3/5 - дочці ОСОБА_2, відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним у цій частині, оскільки це відповідало вільному волевиявленню спадкодавця.

Оскільки розмір спадкового майна у заповіті від 23.04.2001 р. не відповідав фактичному праву власності спадкодавця на заповідане майно, то видане на підставі частково недійсного заповіту свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. також має бути визнане недійсним.

Суд вважає, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді ? домоволодіння, що розташоване на вул. Тульскій, 23, у м. Одесі. Інша ? частина цього домоволодіння належала ОСОБА_5.

Враховуючи вільне волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 щодо розподілу свого майна у пропорціях 2/5 - синові ОСОБА_5 та 3/5 - дочці ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_4 її дочка ОСОБА_2 мала право отримати спадщину у розмірі 3/5 від належного спадкоємцю на день відкриття спадщини майна у вигляді ? спірного домоволодіння, тобто, 3/10 від домоволодіння.

ОСОБА_5 мав право успадкувати за заповітом 2/5 від ? домоволодіння, тобто, 2/10 домоволодіння.

Маючи свою частку у розмірі ? від домоволодіння, як майна колишнього колгоспного двору, та прийнявши спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 у розмірі 2/10 домоволодіння, частка ОСОБА_5 складала 7/10 частки домоволодіння.

28.06.2010 р. ОСОБА_5 помер (т.1, а.с.24).

За час його життя заповіт не складався.

Після його смерті, спадщину за законом прийняли його дружина ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3, які 30.11.2010 р. та 26.10.2010 р. відповідно звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (т.1, а.с. 42,43).

ОСОБА_7, син ОСОБА_5, 30.11.2010 р. від своє частки спадщини відмовився на користь ОСОБА_1 (т.1, а.с.44).

ОСОБА_6 у встановлений ст. 1270 ЦК України 2003 р. шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини і не проживав зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину і від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців згідно з ч.1 ст. 1272 ЦК України 2003 р., яка є чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5.

З урахуванням наведених обставин, встановлених у судовому засіданні, після смерті ОСОБА_5 його спадкове майно, яке складало 7/10 часток домоволодіння, розподіляється у розмірі 2/3 ОСОБА_1 та 1/3 ОСОБА_3, у звязку з чим ОСОБА_1 має право на визнання за нею права на спадщину у розмірі 2/3 х 7/10 =14/30 часток домоволодіння, а ОСОБА_3 - 1/3 х 7/10 = 7/30 часток домоволодіння.

За таких обставин, суд вважає частково обґрунтованими позовні вимоги первісного та зустрічного позовів про визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування на 14/30 домоволодіння, а за ОСОБА_3 - на 7/30 домоволодіння.

Згідно з довідкою-характеристикою від 01.12.2003 р., виданою Одеським БТІ та РОН ОСОБА_5 для надання нотаріусу для прийняття спадщини, спадкове майно після смерті ОСОБА_4 складалося з камяної житлової будівлі, загальною житловою площею 36,9 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 огорожа, І- мостіння на земельній ділянці, площею 895 кв.м.

Зазначені у позовній заяві ОСОБА_3 під літерами «Л» - сарай, «И» - стіни, «К» - навіс не належали до надвірних споруд домоволодіння станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, а тому, позовні вимоги ОСОБА_5 у частині щодо визнання за ним права на 7/30 домоволодіння з урахуванням цих обєктів, не підлягає задоволенню.

Щодо застосування строків позовної давності, суд встановив наступне.

04.08.2003 р. ОСОБА_5 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про поділ домоволодіння у натурі та про визнання порядку користування земельною ділянкою, справа 1512/2-2184/11 (т.2, а.с.50).

01.02.2008 р. ОСОБА_5 доповнив позовну заяву вимогами про визнання недійсним заповіту від 23.04.2001 р. та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. (т.2, а.с.51), у звязку з тим, що йому стало відомо, що домоволодіння було побудоване, як колгоспний двір, членом якого він був, а не як індивідуальний житловий будинок.

За життя ОСОБА_5 цивільна справа не була вирішена.

Після його смерті в якості правонаступника у справі визнано ОСОБА_1

ОСОБА_3 був залучений до справи у якості третьої особи, яка 03.04.2012 р. заявила самостійні вимоги про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.124-126).

06.05.2015 р. Київський районний суд м. Одеси у справі 1512/2-2184/11 позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишив без розгляду, у звязку з тим, що вони такі позовні вимоги вони заявили у іншій справі.

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, про що було зазначено в заяві представника відповідача ОСОБА_2. Зокрема, в заяві про застосування позовної давності зазначається, що про своє порушене право ОСОБА_5 дізнався ще в 2003 році. Доказамицього є наявні в матеріалах справи документи. Так, згідно з запитом Третьої Одеської нотаріальної контори до Одеського міського бюро Технічної інвентаризації від 07 червня 2002 року за №1915 (т.1, а.с. 76) нотаріальна контора просить видати громадянину ОСОБА_5 довідку-характеристику на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі по вулиці Тульській, будинок № 23, який належить померлій 26 травня 2002 року громадянці ОСОБА_4.

Зазначена довідка-характеристика в січні 2003 року була видана громадянинові ОСОБА_5 (т.1, а.с. 83-85). В довідці-характеристиці було зазначено хто є власником обєкту нерухомості, та документ, на підставі якого підтверджується право власності обєкту нерухомості за ОСОБА_4 свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 року, та доля, якою володіє власник одна ціла.

У свідоцтві про право на спадщину від 20.03.2003 року (т.1, а.с.87), отриманому ОСОБА_5, зазначено, що спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, «...складається з житлового будинку з надвірними спорудами, ... що належить померлій на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого Житлово-комунальним відділом Приморської районної ради депутатів трудящих м. Одеси 09 серпня 1961 року...». Таким чином, саме з цього часу, ОСОБА_5 достеменно стало відомо, що його мати ОСОБА_4 була одноособовим власником житлового будинку. Саме від цієї дати, відповідно ст. 261 ЦК України почався перебіг позовної давності. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А відтак, строк позовної давності сплив у 2006 році.

Крім того, судом встановлено, що позивачем в запереченнях від 09.12.2015 р. (т.1, а.с.187-188) визнається дата, коли ОСОБА_10 дізнався про своє порушене право, а саме 20.03.2003 року. Також позивачем визнано факт звернення до суду, та надано копії відповідних документів, які підтверджують пропуск ОСОБА_5 строків позовної давності. Так, т.II, а.с.50-51, містить копію позовної заяви від 04.08.2003 року, предметом позову в якій є розподіл домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Тобто, питання визнання недійсним свідоцтва про право власності за ОСОБА_11 не було предметом позову.

01.02.2008 року до суду були надані доповнення до позовної заяви (т. II, а.с. 53-54). Але питання щодо визнання свідоцтва про право власності в доповненнях також не ставилось. Доповнення до позовної заяви стосувались визнання заповіту ОСОБА_4 частково недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання за ОСОБА_5 права власності на 23/30 домоволодіння, визнання за ОСОБА_2 права власності на 7/30, визначення порядку користування будинком, відповідно до часток співвласників. Як видно, про визнання свідоцтва про право власності від 09.08.1961 року мови не йшлося.

Вимога про скасування свідоцтва про право власності на домоволодіння була заявлена лише у 2015 році, правонаступницею спадкодавця ОСОБА_1.

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що у звязку з тим, що заявник є спадкоємцем ОСОБА_5, то, згідно зі ст. 55 ЦК України, його права щодо успадкованого майна є похідними від прав спадкодавця.

За час свого життя спадкодавець ОСОБА_5 не скористався наданим йому правом щодо оскарження свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, видане 09 серпня 1961 року ОСОБА_4, тому це право вже відсутнє і у його спадкоємців.

При цьому, суд приймає до уваги тривалість розгляду справи №1512/2-2184/11 з 2003 до 2015 р., остаточне рішення у якій було прийняте 16.11.2016 р., проте, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Оскільки 06.05.2015 р. Київський районний суд м. Одеси у справі 1512/2-2184/11 позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишив без розгляду,строк позовної давності не зупинявся.

За наведених підстав, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_5 не підлягають задоволенню у звязку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 2,3,5,6,7,10, 11,12,13, 76,89, 141, 258, 259,263, 264,265, 273 ЦПК України -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_12, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтво про право власності від 09.08.1961 року, виданого на підставі рішення виконкому Приморського Райради депутатів трудящих від 28 липня 1961 року на імя ОСОБА_4 частково недійсним, визнання заповіту ОСОБА_4 від 23.04.2001 року, що посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори, реєстр № 3-1400, частково недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 року, що посвідчено державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр № 3-1400, визнання за ОСОБА_1 право власності на 14/30 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Тульська, 23, відмовити повністю.

У задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння по вул. Тульській, 23, у м. Одесі, на імя ОСОБА_4, виданого 09.08.1961 року житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящихся м. Одеси, визнання частково недійсним заповіту ОСОБА_4, посвідчений 23.04.2001 р., визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом на 7/30 житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у місті Одесі, по вул. Тульській, будинок 23, та у цілому складається з «А» - камяної житлової будівлі загальною площею 68,9 кв.м., загальною житловою площею 36,9 кв.м., надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, «Л» - сарай, «И» - стіни, «К» - навіс, ІІ, ІІІ теплиці. №2-8-огорожа, «І» - мостіння, що розташовані на земельній ділянці, площею 895кв.м., відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Пучкова І. М.