Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 759/4276/15-ц

провадження № 61-13124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: Сокуренко Євген Сергійович, Папаіка Ігор Миколайович, БондаренкоДмитро Юрійович, Кахраманов Рустам Нураятович, Сокуренко Наталія Вікторівна, Тузова Владислава Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року в складі судді Шум Л. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Чобіток А. О., Соколової В. В., Шебуєвої В. А.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -

ПАТ КБ «ПриватБанк»)про стягнення коштів за договором депозиту.

Позовна заява мотивована тим, що 19 березня 2013 року між нею та

ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN13569 (вклад «Стандарт 12 міс.») і вона внесла до відокремленого підрозділу

ПАТ КБ «ПриватБанк» - філії Кримського регіонального управління

ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний вклад на суму 10 885,74 доларів США, зі строком до 19 березня 2014 року, під 9,75 % річних з щомісячною виплатою процентів та відкриття рахунку № НОМЕР_1, з автоматичним продовженням строку депозиту на 12 місяців у разі його закінчення. 23 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу, яка була отримана відповідачем 25 лютого 2015 року, проте до теперішнього часу позивачу не повернуто вклад та не сплачено проценти за користування коштами.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3просила суд стягнути з відповідача на свою користь кошти за депозитним вкладом у розмірі 48 129,39 доларів США, відсотки за період з 19 березня 2013 року по 19 березня 2014 року в розмірі

18 047,92 доларів США відсотки за період з 20 березня 2014 року по 20 березня 2015 року в розмірі 5 836,09 доларів США, відсотки за період з 21 березня

2015 по 21 березня 2016 року в розмірі 7 447,92 доларів США, відсотки за період 22 березня 2016 року по 22 грудня 2016 року в розмірі 4 762,91 доларів США,

3 % річних у розмірі 6 890,56 доларів США, моральну шкоду в розмірі

1 000 000 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 12 600 грн та витрати пов'язані з явкою до суду в розмірі 9 045,20 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня

2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 за договором на депозитний вклад у доларах США «Стандарт 12 міс.» від 19 березня 2013 року

№ SAMDN13569 суму вкладу в розмірі 48 129,39 доларів США, відсотки за період з 19 березня 2013 року по 19 березня 2014 року в розмірі

18 047,92 доларів США, відсотки за період з 20 березня 2014 року по 20 березня 2015 року в розмірі 5 836,09 доларів США, відсотки за період з 21 березня

2015 року по 21 березня 2016 року в розмірі 7 447,92 доларів США, відсотки за період з 22 березня 2016 року по 22 грудня 2016 року в розмірі

4 762,91 доларів США, 3 % річних у розмірі 6 890,56 доларів США, а всього

91 114,79 доларів США.

У іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між ОСОБА_3 та відповідачем був укладений вищезазначений договір банківського вкладу, з автоматичним продовженням строку депозиту на 12 місяців у разі його закінчення, відповідно до умов якого позивачем було внесено кошти, які на вимогу позивача банк не повернув, тому з відповідача підлягає стягненню сума депозитного вкладу, відсотки за цим договором та 3 % річних. Кім того, виходив з того, що банком не доведена та обставина, що позивач отримав кошти за указаним договором, пред'явивши вимоги до державних та не державних установ Російської Федерації.

У вересні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано оригінали договору банківського вкладу та платіжних документів, на підтвердження внесення грошових коштів у вказаних сумах на депозитний рахунок. Крім того, позивачі мають можливість зловживати своїми правами та отримувати кошти як за рішеннями судів України, так і від автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» та звернення до судів, які знаходиться на території Автономної Республіки Крим. Також є безпідставним задоволення судами вимог про стягнення відсотків за депозитним договором.

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що неодноразові відмови відповідача у виплаті їй її коштів, потягли за собою душевні страждання та розлад психічного здоров'я, тому суди дійшли помилково висновку про відмову у задоволенні позову в частині моральної шкоди. Крім того, судами не було взято до уваги судові витрати позивача, які полягали у витратах на правову допомогу та забезпеченні її участі у судових засіданнях під час розгляду справи.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6,подав заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні в частині відмови у задоволенні позову.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 19 березня 2013 року між ОСОБА_3 та

ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN13569 (вклад «Стандарт 12 міс.») на суму 10 885,74 доларів США, зі строком до 19 березня

2014 року, під 9,75 % річних та відкриттям рахунку № НОМЕР_1.

У подальшому картковий рахунок поповнювався ОСОБА_3, і відповідно до довідки від 02 травня 2014 року № 45230845 сформованої начальником департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_13, ОСОБА_3 станом на 02 травня 2014 року мала рахунок № НОМЕР_1 з наявною сумою на рахунку в розмірі 48 129,39 доларів США.

23 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про розірвання договору та повернення грошових коштів з депозитного вкладу по договору № SAMDN13569 (вклад «Стандарт 12 міс.») від

19 березня 2013 року.

Згідно з відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22 червня 2015 року

№ 20.1.0.0.0/7-20150618/1643 на № 229312 від 18 червня 2015 року, банк не в змозі повернути кошти, у зв'язку з тим, що через політичні події в країні виникли складнощі із обслуговуванням депозитів і рахунків, що відкриті в кримських відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно зі статтею 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктами 6 та 8 договору № SAMDN13569 від 19 березня

2013 року, якщо після закінчення терміну вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один термін, зазначений в розділі «Дані по вкладу» цього договору. Відсотки під час нового терміну вкладу нараховуються на суму вкладу за процентною ставкою для вкладів даного найменування та строку, що діє в банку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладання додаткових угод до договору.

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного Банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260 заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ «Приватбанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно зі статтею 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном.

Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,встановивши, що укладення договору банківського вкладу та внесення коштів на рахунок банку за цим договором підтверджено заявою на оформлення вкладу, квитанціями про внесення коштів на рахунок, який відкритий за вкладом та номер якого указаний у заяві і складають умови договору, та урахувавши те, що у разізакінчення терміну вкладу, вклад автоматично продовжується ще на 12 місяців, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що визначена сума вкладу, відсотки за цим договором та 3 % річних підлягають стягненню з відповідачів на підставі статей 526, 625, 1058, 1060 ЦК України.

Вирішуючи позовні вимоги в іншій частині, суди обґрунтовано відмовили за недоведеністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційних скаргах ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційних скаргах, цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2017 рокудо закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від

20 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило