АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/4637/16-ц 22-ц/774/1279/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/4637/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року, яке ухвалено суддею Суботіною С.А. о 17 годині 10 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 квітня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2Ф.) про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначив, що 28.01.2016 він був прийнятий на роботу до ФОП «Терещенко» на посаду водія, з виконанням обовязків водія міжміських пасажирських перевезень. 10.08.2016, після закінчення вихідних днів, йому було повідомлено про звільнення з посади водія. Звільнення проведено днем, коли він перебував на вихідному 31.07.2016. При звільнені йому не видано трудової книжки, у звязку з чим він не мав можливості влаштуватися на роботу, або стати на облік у центрі зайнятості, відповідно був позбавлений засобів для власного існування та забезпечення сім`ї. У звязку з чим, вважав за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, згідно з наданого ним розрахунку.

Крім цього, в день звільнення з ним не було проведено розрахунку, а компенсація за невикористані дні відпустки не виплачена йому до цього часу, тому вважав за необхідне застосувати до відповідача наслідки, визначені ст. 117 КЗпП України, та стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд зобовязати відповідача повернути йому належно оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача на його користь 22040,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку з несвоєчасною видачою трудової книжки, а також 687,00 грн. в рахунок компенсації за невикористані дні відпустки та 37917,50 грн. у рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 582 гривні 56 копійок та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 26027 гривень 50 копійок, за період з 01.08.2016 року по 05.01.2018 року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ФОП ОСОБА_2 просить змінити рішення суду, відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та вирішити питання про розподіл судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Відповідач зазначає, що суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву з порушенням вимог ЦПК України та не взяв до уваги того, що невиплачена сума компенсації за невикористану відпустку становить 582,56 грн., а судом стягнуто середній заробіток за період затримки виплати цієї суми у розмірі 26 027,50 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04.02.2016 року ОСОБА_2, який зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.34), уклав трудовий договір з ОСОБА_1, згідно з умовами якого останній приймається на роботу на посаду водія з 05.02.2016 року, з окладом 1400 грн., що підтверджується розпорядженням від 04.02.2016 року № 9- та заповненою формою трудового договору від 04.02.2016 року, підписи в яких свідчать про ознайомлення з їх змістом сторін договору (а.с.86-87).

Згідно з наказу від 31.07.2016 року № 13-, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади водія ФОП «Терещенко Валерій Федорович» за власним бажанням (а.с.88).

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також про задоволення його вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 582 гривні 56 копійок в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Отже, при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 582 гривні 56 копійок, що не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі та не потребує додаткового доказування (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата у день звільнення позивачу всіх належих до виплати сум, а саме компенсації за невикористану відпустку в розмірі 582 гривні 56 копійок, є підставою для застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 31.07.2016 року, відповідач ФОП ОСОБА_2 не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив компенсацію за невикористану відпустку у сумі 582,56 грн..

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, правом щодо розпорядження якими наділені особи, які беруть участь у розгляді справи.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1, останній просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2016 року по 05 січня 2018 року, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач надав уточнену позовну заяву в порушення строків, визначених ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 збільшував позовні вимоги виключно в частині розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у звязку із збільшенням такого періоду, що не є збільшенням позовних вимог, адже статтею 117 Кодексу передбачено обовязок роботодавця виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, або на час ухвалення рішення у справі, якщо такий розрахунок не проведено.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для застосування принципу співмірності та зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Так, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, справа № 205/4041/14-ц).

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з приводу порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 щодо отримання компенсації за невикористану відпустку в розмірі 582 гривні 56 копійок, та ці позовні вимоги задоволено судом у повному обсязі.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов впевненого висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у звязку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, та наявність правових підстав для стягнення належних позивачеві сум у заявленому ним в позові розмірі. До того ж в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Протоколу № 1, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у звязку з чим колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом першої інстанції розміру судового збору колегією суддів відхиляються, оскільки судовий збір визначено вірно у відповідності до ч. 1, пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою визначено фіксовану мінімальну ставку судового збору за вимоги майнового характеру за позовну заяву, яка подана фізичною особою.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: