Справа № 347/1988/17
Провадження № 22-ц/779/1151/2018
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Малєєв
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі:

судді-доповідача - Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського В.А., Горейко М.Д.,

за участю секретаря - Петріва Д.Б., позивачки ОСОБА_3, її представниці адвоката ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2018 року, ухвалене головуючою суддею Крилюк М.І. в м. Косів, дата складання повного тексту якого не відома, по справі ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

1. Позов заявлено 23.10.2017 (а.с. 2-3).

1.1. Зміст позовних вимог.

04.09.2001 сторони по справі зареєстрували шлюб у Рожнівській сільській раді Косівського району Івано-Франківської області, за актовим записом №23.

Причина розірвання шлюбу - відповідач не поважає її як дружину, нехтує сімейними цінностями, не розуміє її та в них різні погляди на життя. На даний час разом не проживають, подружніх відносин не підтримують та не ведуть спільного господарства. Сім'я розпалась, шлюб носить формальний характер, надії на примирення немає.

1.1.1. Просила справу розглянути у її відсутності, шлюб розірвати.

1.2. Відповідач 10.01.2018 подав до суду Клопотання щодо призначення сторонам у справі строку для примирення (а.с. 34).

1.3. Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23.11.2017 провадження у справі було зупинено - сторонам надано 1 місяць для примирення (а.с. 24).

1.4. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2018 року позов задоволено: шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 04.09.2001 у Рожнівській сільській раді Косівського району Івано-Франківської області за актовим записом №23,о - розірвано; неповнолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на проживання при матері ОСОБА_3; при реєстрації розірвання шлюбу вирішено відновити позивачці дошлюбне прізвище "ОСОБА_3" (а.с. 75-76).

2. Відповідач ОСОБА_5 оскаржив вказане рішення в апеляційному порядку (а.с. 87-92).

2.1. Зміст доводів апеляційної скарги.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не з'ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову та інші обставини життя подружжя.

Судової повістки про розгляд справи не отримував, про оголошення на офіційному веб-сайті йому нічого не відомо, оскільки він не має електронної адреси на зазначеному сайті.

Стверджує, що розгляд даної справи без належного письмового повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглянувши справу без участі відповідача суд першої інстанції порушив конституційне право останнього на участь у судовому розгляді, його право на справедливий судовий розгляд.

Зі слів апелянта, довідки про стаціонарне лікування знаходяться у нього, однак він був позбавлений можливості подати їх до суду як і висловити свою позицію щодо позову.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 111 СК України та п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України , не зупинив провадження у справі та не надав строк для примирення.

Апелянт вважає, що суду не були надані будь-які докази, які підтверджували в установленому законом порядку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу на теперішній час є неможливим і суперечитиме інтересам подружжя чи їх неповнолітній доньці ОСОБА_6.

На думку апелянта, визначення судом місця проживання дитини разом з матір'ю суперечить конституційному праву доньки ОСОБА_6 на свободу пересування та вибір місця проживання.

2.2. Просить скасувати Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2018 року, ухвалити нове, яким в позові відмовити.

2.3. В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_3 та її представниця - адвокат ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити. Повідомили суду, що примирення між сторонами не є можливим, так як подружніх відносин вони не підтримують, не ведуть спільного господарства, є фактично чужими людьми, які не можуть проживати разом. Сім'я розпалась, оскільки відповідач не поважав ОСОБА_3 як дружину, нехтував сімейними цінностями, відтак шлюб носить формальний характер і суперечить інтересам позивачки. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

3. Фактичні обставини, встановлені судами.

04.09.2001 зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 4 - свідоцтво про шлюб).

В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народилась одна дитина - ОСОБА_6 (а.с. 5 - свідоцтво про народження).

Ухвалою Косівського районного суду від 24.10.2017 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (а.с. 9).

Ухвалою цього ж суду від 23.11.2017 провадження у справі зупинено, в зв'язку з наданням сторонам строку для примирення, терміном один місяць (а.с. 24).

26.12.2017 провадження у справі поновлено (а.с. 26).

10.01.2018 відповідач ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження строку для примирення на п'ять місяців, оскільки вважав, що підстав для розірвання шлюбу нема (а.с. 34).

Позивачка ОСОБА_3 12.01.2018 подала до суду письмову Заяву, за змістом якої, твердження відповідача про порозуміння та позитивні зрушення між сторонами по справі не відповідають дійсності, що сторони давно є чужими людьми і про побудову сімейних відносин між ними слід забути. Просила відмовити у клопотанні відповідача і розгляну справу по суті, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 31).

31.01.2018 справу розглянуто заочно судом першої інстанції (а.с. 44).

За результатами перегляду заочного рішення у справі Косівським районним судом 25.05.2018 ухвалено рішення, яке і переглядається в апеляційному порядку (а.с. 75-76).

4. Оцінки апеляційного суду.

4.1. Суд першої інстанції, враховуючи приписи законодавства (ст. 24, 105, 112, 113 СК України), дійшов висновку, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати, неповнолітню дитину залишити на проживання при матері, якій при реєстрації розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище.

4.2. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

4.2.1. За змістом ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

4.2.2. Доводи апелянта, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 111 СК України та п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України , не зупинив провадження у справі та не надав строк для примирення, не відповідають обставинам справи, оскільки суд, враховуючи обставини справи та відповідні клопотання відповідача, вжив заходи для надання сторонам по справі часу для примирення (з метою збереження сім'ї), зупинивши провадження у справі на один місяць (а.с. 24), однак вірно та обґрунтовано констатував, що це не призвело до позитивного результату і позивачка не бажає надалі підтримувати сімейні відносини із відповідачем (а.с. 31 - письмова Заява позивачки).

Крім того, згідно матеріалів справи, відповідач не представив як суду першої, так і апеляційної інстанції доказів щодо вжитих ним заходів для збереження сім'ї.

4.2.3. Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта, що суду не були надані будь-які докази, які підтверджували в установленому законом порядку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу на теперішній час є неможливим і суперечитиме інтересам подружжя чи їх неповнолітній доньці ОСОБА_6, оскільки принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункті «с») «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання.

4.2.4. Не заслуговують на увагу суду і доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції не з'ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову та інші обставини життя подружжя, як такі, що спростовуються матеріалами справи (абз. 3-7 а.с. 2 позовної заяви: «Відповідач не поважає мене як дружину, нехтує сімейними цінностями. Причиною конфліктних ситуацій …є те, що відповідач не розуміє та не хоче розуміти мне. …наші характери є несумісними, ми не розуміємо один одного, у нас різні погляди на життя. На даний час ми не підтримуємо подружніх стосунків і фактично є чужими людьми, які не можуть проживати спільно. Вважаю, що наш шлюб розпався, існує тільки формально і зберегти його неможливо»). Натомість відповідач (апелянт) не спростував, не заперечив, не надав судам докази (в розумінні Глави 5 ЦПК України) щодо будь-яких інших фактичних обставин взаємин подружжя.

4.2.5. Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта, що розгляд даної справи без належного письмового повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відтак розгляд справи без участі відповідача - це порушення конституційного права останнього на участь у судовому розгляді та права на справедливий судовий розгляд, з огляду на таке.

4.2.5.1. Згідно матеріалів справи, 31.01.2018 справу розглянуто заочно судом першої інстанції (а.с. 44), однак за заявою ОСОБА_5 заочне рішення у справі переглянуто та 25.05.2018 Косівським районним судом ухвалено нове рішення у справі, яке і переглядається в апеляційному порядку (а.с. 75-76).

4.2.5.2. Згідно рішення суду першої інстанції, за час перебування справи в провадженні суду (з 23.10.2017 ) відповідач намагався затягувати розгляд справи по суті, подаючи до суду різного роду клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з його перебуванням на лікуванні, однак без належного підтвердження допустимими доказами, не вживаючи жодних заходів для збереження сім'ї (абз. 1 а.с. 76).

4.2.5.3. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Апелянт був обізнаний (належним чином повідомлений), що ухвалою Апеляційного суду від 21.08.2018 відкрито провадження у справі за його апеляційною скаргою (повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу на а.с. 100). Відтак, відповідач мав можливість знайомитись з матеріалами справи, робити з них копії, отримувати інформацію про рух справи, тощо.

Однак, згідно матеріалів справи, з моменту звернення до суду з апеляційною скаргою (02.08.2018) по 28.09.2018 апелянт не цікавився рухом справи, за вказаною в апеляційній скарзі адресою поштові повідомлення не було вручено за закінченням терміну зберігання (а.с. 104), в судове засідання апеляційного суду не з'явився, що у відповідності до приписів ст. 6 Конвенції свідчить про неналежне виконання останнім процесуальних обов'язків, а відтак призводить до затягування розгляду справи по суті.

4.2.6. Твердження апелянта, що визначення судом місця проживання дитини разом з матір'ю суперечить конституційному праву доньки ОСОБА_6 на свободу пересування та вибір місця проживання, є хибним тлумаченням норми закону.

Апеляційний суду, враховуючи приписи ч. 1 ст. 367 ЦПК України, констатує, що будь-яких доказів (в розумінні глави 5 ЦПК України) щодо причин (обставин), за яких суд першої інстанції необґрунтовано визначив місце проживання неповнолітньої дитини при матері (позивачці) суд не представлено (в матеріалах справи відсутні), не наведено і таких аргументів безпосередньо апелянтом.

4.2.7. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не спростовують доводів позивачки, що збереження шлюбу у даному випадку є недоцільним, оскільки суперечитиме її особистим інтересам.

5. Висновок.

Апеляційний суд вважає за належне апеляційну скаргу відхилити, а законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 35, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач А.Ю. Малєєв

Судді: В.А. Девляшевський

М.Д. Горейко