Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 522/12924/14-ц

провадження № 61-15117св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Гайворонського С.П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 22 серпня 2012 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 На час укладення шлюбу йому належав на праві особистої власності автомобіль НОМЕР_1, який 26 липня 2013 року він продав третій особі за 206 000,00 грн, та 01 серпня 2013 року за 127 300,00 грн придбав автомобіль «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який зареєстрував на ім'я дружини ОСОБА_4 Проте, вважає, що зазначений автомобіль не є спільною власністю подружжя, оскільки на його придбання використані кошти від продажу належного йому вищезазначеного автомобіля «Хюндай Санта фе», відповідач ОСОБА_4 не надавала своїх особистих коштів на його придбання.

Після припинення спільного проживання, ОСОБА_4 без його згоди продала спірний автомобіль ОСОБА_5 на підставі фіктивного договору.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просив визнати автомобіль «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, придбаний у період шлюбу з ОСОБА_4, його особистою власністю; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, витребувати зазначений автомобіль у ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на нього.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано автомобіль «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_3, придбаною в період шлюбу з ОСОБА_4 Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль «Форд Фієста» є особистою приватною власністю позивача, оскільки на його придбання були витрачені кошти, отримані від продажу належного йому на праві особистої власності автомобіля «ХюндайСанта фе».

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що висновки апеляційного суду про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, ґрунтуються на припущеннях.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач не довів, що спірний автомобіль придбаний лише за кошти від продажу належного йому на праві особистої власності автомобіля «Хюндай Санта фе». Крім того, право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд не взяв до уваги висновки суду касаційної інстанції, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року. Також апеляційний суд не правильно застосував норми статті 57 Сімейного кодексу України, якою визначено, яке саме майно не належить до спільної сумісної власності, зокрема те, яке набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 та представником ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подані заперечення на касаційну скаргу, в яких останні просили касаційну скаргу відхилити та рішення апеляційного суду залишити без змін, як таке, що ухвалене відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2018 року зупинено касаційне провадження у зазначеній цивільній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 372/504/17.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень 03 грудня 2018 року оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року за результатами розгляду цивільної справи № 372/504/17.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року поновлено касаційне провадження у зазначеній цивільній справі.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом установлено, що з 22 серпня 2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. На час укладення шлюбу ОСОБА_3 мав у своїй особистій приватній власності автомобіль «Хюндай Санта фе», реєстраційний номер НОМЕР_3, який 26 липня 2013 року, тобто у період шлюбу, продав третій особі за 206 000,00 грн.

01 серпня 2013 року на ім'я ОСОБА_4 за 127 300,00 грн придбано автомобіль «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Тобто спірний автомобіль «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 придбаний сторонами у період перебування у шлюбі.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Сторони не зверталися до суду із окремим позовом про поділ спільного майна подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Отже, за встановлених у справі обставин, оскільки спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем в силу його процесуального обов'язку не спростовано презумпцію спільної сумісної власності та не доведено, що указаний автомобіль є його особистою власністю. Оскільки автомобіль є цінною річчю, придбаний сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників (подружжя) на розпорядження спільним майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження цим майном, недійсним.

Тобто якщо майно, яке є спільною власністю, відчужене без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору купівлі-продажу цього майна актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Враховуючи наведене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що порушене право позивача у цій справі не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов'язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов'язальних) відносинах один з одним.

Отже, у цій справі, враховуючи, що спірний автомобіль, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відчужений одним з подружжя без згоди іншого, тому належним способом захисту порушеного права позивача як співвласника указаного автомобіля є оспорення такого договору, оскільки наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, а отже при визнанні правочину недійсним, спірний автомобіль повернеться у спільну сумісну власність подружжя.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а отже рішення судів першої та апеляційної інстанції в цій частині підлягають скасуванню.

В іншій частині Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що указаний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, позивач посилався на те, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний за кошти, отримані від продажу іншого автомобіля, який належав йому на праві приватної власності.

При цьому, заперечуючи проти того, що спірне майно є особистою приватною власністю позивача, відповідач ОСОБА_4 посилалася на те, що кошти, отримані від продажу належного позивачу автомобіля «Хюндай Санта фе» використані на потреби сім'ї, а для покупки спірного автомобіля також були використані в тому числі і належні їй кошти, крім того, зазначений автомобіль за згодою позивача зареєстрований на неї, а отже під час шлюбу визнав цей автомобіль об'єктом права спільної сумісної власності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не довів, що останнє придбано виключно за кошти, отримані від продажу іншого автомобіля, який належав йому на праві приватної власності, і що ці кошти не використані на потреби сім'ї.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що продаж одного автомобіля і придбання іншого навіть через короткий проміжок часу не є беззаперечним доказом придбання останнього автомобіля за кошти від продажу попереднього.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог щодо визнання спірного автомобіля особистою власності позивача, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що останній не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цих вимог.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову, із залишенням рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року в іншій частині без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, хоча за своїм результатом і відповідає тому висновку, до якого дійшов Верховний Суд, проте не може бути залишено в силі в цій частин, оскільки суд першої інстанції не обґрунтував рішення, не навів підстав та мотивів свого такого висновку, що є порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року в частині вирішення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля та ухвалення в цій частині нового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі по 65,00 грн із кожного та за подання касаційної скарги по 704,00 грн із кожного.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Форд Фієста», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі по 65,00 грн із кожного та за подання касаційної скарги - по 704,00 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик