Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/5825/17 Головуючий у 1-й інстанції: Урупа І.В.
Провадження № 22-ц/778/2478/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Кухаря С.В.

Крилової О.В.

При секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_9, орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачам та третій особі по справі, а також неповнолітньому сину позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1

У вищевказаному будинку, окрім позивачів, третьої особи та неповнолітніх синів ОСОБА_5 - ОСОБА_10 та ОСОБА_11, зареєстровані ще відповідачі ОСОБА_6 та її неповнолітні діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_9 перебували у цивільному шлюбі з листопада 2012 року та за згодою всіх співвласників будинку, відповідач разом з неповнолітніми дітьми була зареєстрована та проживала в спірному будинку.

Однак, в лютому 2016 року вони припинили шлюбні відносини, в зв'язку з чим відповідач ОСОБА_6 з 01.02.2016 року разом з неповнолітніми дітьми забрала все належне їй майно виїхала з будинку та з того часу у будинку не проживає.

Враховуючи вищевикладене позивачі просили суд визнати ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення позову.

Вислухавши доповідача, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості таких вимог.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, у спільній сумісній власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2008 знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1

З 2012 року третя особа ОСОБА_9 та ОСОБА_6 яка є відповідачем у справі перебували в цивільних шлюбних відносинах та разом мешкали в будинку АДРЕСА_1

За час спільного проживання у зазначених осіб народились діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.100-101)

Згідно довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради №6033 від 03.08.2017 в будинку № АДРЕСА_1 у спірному будинку окрім позивачів та третьої особи ОСОБА_9 зареєстровані також відповідачі у справі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7 (а.с.18).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Разом з цим, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України щодо деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ у разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що ОСОБА_6 разом зі своїми неповнолітніми дітьми з лютого 2016 року не мешкає в спірному будинку, забрала всі свої речі, в том числі особисті, речі своїх дітей та переїхала в гуртожиток до своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 На підтвердження вказаних доводів позивачами надано довідку виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради та акт, складений депутатом Костянтинівської сільської ради ОСОБА_12 /а.с.20/, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але фактично не проживає з 01.02.2016 року. (а.с. 18-20).

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги зазначені доводи, оскільки вони є неспроможними та не узгоджуються з фактичними обставинами справи.

Так, в ході розгляду справи, судом першої інстанції було встановлено, що дочка відповідача та ОСОБА_9 - ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року, тобто станом на лютий 2016 року ОСОБА_6 ще не народила дочку ОСОБА_1, а тому посилання позивачів на те, що вона виїхала з будинку разом з дітьми саме в цей час є недоречним.

Також, згідно пояснень свідка ОСОБА_13, яка була допитана в ході розгляду справи, ОСОБА_6 на час народження дочки ОСОБА_1 проживала в спірному будинку. З якого саме часу відповідач з дітьми не проживає в спірному будинку їй не відомо, але у 2017 році вона її вже не бачила.

Окрім того, згідно пояснень самої ОСОБА_6 вона виїхала з будинку у лютому 2017 року.

Зазначені обставини також були підтверджені показами свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Згідно пояснень ОСОБА_14 відповідач переїхала проживати у гуртожиток до своєї матері у лютому 2017 року. Час переїзду запам'ятався оскільки 2 лютого у неї день народження, а ОСОБА_6 переїхала у гуртожиток лише через декілька днів.

Свідок ОСОБА_15 дав аналогічні пояснення.

Таким чином, доводи позивачів щодо відсутності відповідача, як члена сім'ї співвласника житла, у спірному будинку без поважних причин понад один рік, що є правовою підставою втрати членом сім'ї власника житла права на користування цим житлом, були спростовані показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_16, допитаних під час розгляду справи.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.

Крім того, тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що в серпні 2017 року, з дозволу співвласника спірного будинку ОСОБА_4, ОСОБА_6 повернулась до місця свого постійного проживання з наміром залишитися там проживати, проте, через 3 дні, вимушена була покинути будинок через проживання там іншої жінки, відносини з якою, на той час мав її колишній цивільний чоловік ОСОБА_9

Таким чином, оскільки ОСОБА_6 повернулася до місця свого постійного проживання, її повернення до будинку було пов'язано з наміром там проживати, що свідчить про те, що остання не втратила інтересу щодо користування спірним будинком, в зв'язку з чим строк її тимчасової відсутності в спірному будинку перервався, в зв'язку з чим, в розумінні вимог ст.. 405 ЦК України ОСОБА_6 не є такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_17 слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи вчиняючи дії, які впливають на житлові права дитини, він повинен діяти в інтересах дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вбачається з матеріалів справи, третя особа ОСОБА_9 є батьком малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_17, та одночасно їх законним представником, а тому повинен діяти в їх інтересах та не допускати звуження прав дітей щодо користування житлом, співвласником якого він є.

Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Таким чином, оскільки, неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_7, були зареєстровані за місцем реєстрації свого батька - ОСОБА_9 в АДРЕСА_1, частина якого належить йому на праві власності, неповнолітні діти вважаються такими, що вселені на законних підставах відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК Української РСР.

Враховуючи ту обставину, що неповнолітні діти вселилися в будинок на законних підставах, їх батько є співвласником будинку та продовжує в ньому проживати, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням немає.

Та обставина, що неповнолітні діти фактично проживають з матір'ю не є підставою для задоволення позову, оскільки після їх народження було досягнуто згоди щодо їх реєстрації за місцем проживання батька ОСОБА_9, судове рішення щодо встановлення місця проживання неповнолітніх дітей з матір'ю відсутне.

Окрім того, позивачами не було зазначено чим саме наявність реєстрації неповнолітніх у спірному будинку порушуються їх права як власників будинку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України надав належну оцінку доказам по справі, вірно встановив характер спірних правовідносин і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11.07.2018 року.

Головуючий:

Судді: