АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/13462/17

Провадження № 22-ц/787/1118/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Першко О.О.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 10 травня 2018 року

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просить виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири, розташованої у АДРЕСА_1. Вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який було розірвано 28 березня 2017 року. Після припинення шлюбних відносин, розірвання шлюбу відповідач у квітні 2017 року попросив її надати йому можливість тимчасово проживати в її квартирі у АДРЕСА_1. Оскільки вказана квартира була вільна на той час, так як вона проживає у смт. Зарічне Рівненської області, вона дозволила йому тимчасово (місяць-два) проживати в її квартирі. Однак відповідач після вселення не допускає її в цю квартиру, чинить перешкоди і на її неодноразові усні вимоги, а також на письмову вимогу про виселення не реагує, добровільно виселитися з квартири не бажає. В спірній квартирі відповідач не зареєстрований. Відповідач не є членом її сім'ї, не відноситься до кола осіб, які постійно разом з нею проживають і ведуть спільне господарство, а тому вона як власник вправі ставити питання про виселення відповідача, оскільки він порушив її право власності на квартиру та чинить перешкоди в її користуванні. Отже, відповідач як тимчасовий жилець і як особа, яка зайняла житло самоправно, підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

02 листопада 2017 року відповідач подав зустрічну позовну заяву до позивача про визнання майна об'єктом права спільної власності подружжя, яка ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року прийнята до розгляду та об'єднана в одне провадження з первісним позовом.

В зустрічній позовній заяві відповідач просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Зустрічну позовну заяву відповідач мотивує тим, що 30.08.2014 між ним та позивачем було зареєстровано шлюб, який розірвано 28 березня 2017 року. 11 грудня 2015 року на підставі договору міни квартир позивач набула право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1. Обмін квартири проведено за його письмової, нотаріально посвідченої згоди як іншого з подружжя. Він не є і не може бути тимчасовим жильцем в спірній квартирі, або ж особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення. Зазначена житлова квартира є спільним майном подружжя, оскільки набута сторонами за час шлюбу. Таким чином, набута ними у період проживання у шлюбі на підставі договору міни спірна квартира не є особистою приватною власністю позивача, а має бути визнана об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної власності подружжя відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про виселення із квартири ОСОБА_4 незаконним та необґрунтованим.

Вважає, що при ухваленні рішення суду в цій частині, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а саме неправильно застосовано та порушено норми : ч.2 ст. 64, ч.2 ст. 98, ст. 156 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 391 ЦК України, ч.3 ст. 89, п.3,6 ч.4 ст. 265 ЦПК України.

Зазначає, що судом першої інстанції зроблено не правильний висновок про те, що ОСОБА_4 був на час вселення у квартиру членом її сім"ї. Судом не враховано та не надано оцінку поясненням самого відповідача ОСОБА_4, показанням свідків та письмовим доказам, які узгоджуються з її поясненнями та доводами, про те, що на момент вселення у грудні 2016 року ОСОБА_4 в спірну квартиру сторони спільно не проживали, близько 1,5- 2 роки, спільного господарства не вели, шлюбних відносин не підтримували, проживали в різних адміністративно-територіальних одиницях, а тому не мали ознак сім"ї.

Враховуючи викладене просила скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року в частині. Якою було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із квартири та ухвалити в цій частині нове рішення. яким позов про виселення задовольнити.

У визначений апеляційним судом термін відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явились та причин неявки не повідомив, тому колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд за його відсутності.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної власності подружжя сторонами не оскаржене, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Колегією суддів встановлено, що 30 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який розірвано 28 березня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_5, виданим Рокитнівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 28 березня 2017 року (а.с.11).

Після укладення шлюбу сторони проживали в квартирі АДРЕСА_4, в якій відповідач був зареєстрований з 09 серпня 2003 року (а.с.6).

В період перебування у шлюбі 28 листопада 2014 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 належну йому квартиру АДРЕСА_4, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 13 липня 2007 року Першою Рівненською державною нотаріальною конторою за р.№2-808, що підтверджується договором дарування квартири від 28 листопада 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського округу Цвіркун Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №232 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №30208945 від 28 листопада 2014 року (а.с.67-69).

11 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 було укладено договір міни квартир, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у спільну часткову власність ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_4 в обмін на належну останнім на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1. Міна проводилася без грошової доплати (а.с.8-10, 7).

В грудні 2016 року відповідач вселився без реєстрації в квартиру АДРЕСА_1 з дозволу ОСОБА_3

Факт вселення відповідача в спірну квартиру в грудні 2016 року підтвердили в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, що підтверджується звукозаписом судового засідання наявного в матеріалах справи.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом.

За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, показами свідків та поясненнями сторін, встановлено, що на момент вселення ОСОБА_4 до спірної квартири сторони не проживали разом, спільного господарства не вели та шлюбних стосунків не підтримували. Позивач ОСОБА_3 у спірній квартирі взагалі не проживала та фактично нею користується лише ОСОБА_4

Згідно з ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Враховуючи викладені норми закону, колегія суддів доходить висновку, про те, що є підставними доводи апеляційної скарги, що на момент вселення у грудні 2016 року ОСОБА_4 в спірну квартиру сторони спільно не проживали, близько 1,5- 2 роки, спільного господарства не вели, шлюбних відносин не підтримували, проживали в різних адміністративно-територіальних одиницях, а тому не мали ознак сім"ї.

Отже, враховуючи, що на момент вселення ОСОБА_4 в належну позивачу на праві власності квартиру, останній не був членом сім"ї в розумінні ч.2 ст. 3 СК України ( відсутність таких ознак як спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, відсутність взаємних прав та обов'язків), а тому є неправильним висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_4 на підставі ч.3 ст. 156 ЖК УРСР не втратив права користування займаним приміщенням на момент припинення його сімейних відносин з позивачем, які суд першої інстанції пов'язує з офіційним розірванням шлюбу - 28 березня 2017 року.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 правомірно проживає у вказаній квартирі, оскільки був вселений в неї за згодою позивача ОСОБА_3 спростовується тим, що сам факт звернення власника майна до суду з даним позовом вказує на наявність перешкод у реалізації позивачем права власності на це майно.

Зважаючи на зазначене, оскільки позивачка з відповідачем в спірній квартирі не мешкала, спільно господарства з ними не вела, а тому неправильними є застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ст.ст. 64, 116, 156 та 157 Житлового кодексу УРСР.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 просила виселити відповідача із квартири, тому що відповідач чинить перешкоди доступу до квартири, з покликанням на норми ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Як вбачається із матеріалів справи між сторонами договір найму (оренди) житла не укладався, відповідач користується спірною квартирою за згодою її власника, здійснюючи тільки оплату квартирної плати та комунальних послуг за спірну квартиру.

Зазначені обставини підтверджуються позивачкою та не заперечується відповідачем, доказів, які підтвердили існування договірних відносин не надано.

З урахуванням того, що між сторонами договірних зобов'язань не існувало, крім того позивач зазначала, що дозволила вселитися в квартиру відповідачу лише за певних умов на тимчасове проживання (1-2 місяці), до спірних правовідносин застосовуються положення статті 391 ЦК України.

Вирішуючи позов про виселення, апеляційний суд вважає буде правильним застосувати до спірних правовідносин норму ст. 98 ЖК УРСР, оскільки ці правовідносини не врегульовані нормами глави 6 ЖК УРСР і застосування до них цієї норми не суперечить її змісту.

Відповідно до ст. ст. 98, 99 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом із ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Самостійного права на займане жиле приміщення тимчасові жильці не набувають.

Виходячи із аналізу вищенаведених норм права та з урахуванням того, що ОСОБА_3 виявила намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги позивача про виселення ОСОБА_4 із квартири, що за адресою : АДРЕСА_1 є обґрунтованими, а порушене право користування власністю - підлягає захисту та відновленню.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через не застосування судом норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору з ухваленням нового рішення, про задоволення позовних вимог, а саме задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із квартири.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір судового збору, який сплачено позивачем ОСОБА_3 при подачі позовної заяви про виселення із квартири становить 640 грн., при подачі апеляційної скарги в розмірі 960 грн. (640х150%), що разом складає 1600 грн., які підлягають до стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 травня 2018 року скасувати частково.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області, 16.02.2010, проживає за адресою : 33000, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3. НОМЕР_4, виданий Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області 26.08.2010, зареєстрована за адресою : 34000, АДРЕСА_3) судові витрати з оплати судового збору в сумі 1600 грн.

В решті рішення суду, а саме : в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної власності подружжя, залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук