Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/4182/17 Головуючий у 1-й інст. Коренюк В. П.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/4182/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Івчука С.С. про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_6 на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 квітня 2018 року,яка постановлена суддею Коренюком В.П.в м. Коростені Житомирської області

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 квітня 2018 року,позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, у зв'язку з тим, що дану позовну заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивачем ОСОБА_2, інтереси якого представляє ОСОБА_6, подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому зазначає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не звернув увагу, що міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, скасована вимога легалізації (апостилювання) офіційних документів, які складені на території Російської Федерації. Таким чином, оскільки довіреність від 20.09.2017 року № 77 А В 2118568, якою позивач уповноважив ОСОБА_9 представляти його інтереси, засвідчена підписом компетентної особи, а саме нотаріусом міста Москва Російської Федерації, скріплена гербовою печаткою та зареєстрована в реєстрі за № 2-1581 і має силу документа на території Росії, а тому вона має силу документа і на території України без будь-якого іншого засвідчення і є належним доказом на підтвердження повноважень представника позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах передбачених ст.367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2, який є позивачем у справі та являється громадянином Російської Федерації (а.с.4-6), в м. Москва 19 вересня 2017 року надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_9 представляти його інтереси в усіх судових, адміністративних та правоохоронних органах… Цю довіреність перекладено з російської на українську мову приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В. та зареєстровано в реєстрі. Довіреність видана строком на три роки, з правом передоручення повноважень по цій довіреності іншим особам (а.с.12, 24).

В свою чергу, 20 жовтня 2017 року ОСОБА_9 надала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_6 та ОСОБА_12 представляти інтереси ОСОБА_2 в усіх судових, адміністративних та правоохоронних органах… Дану довіреність посвідчено приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В. та зареєстровано в реєстрі (а.с.25, 26).

У відповідно до п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що дану позовну заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи в суді, оскільки довіреність на представлення інтересів ОСОБА_2, яка видана в Російській Федерації, не має юридичної сили на території України через відсутність її легалізації (апостилювання) органами Міністерства закордонних справ України.

Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

За приписами ч.9 ст. 62 ЦПК України довіреності, або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законом порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 100 Закону України «Про нотаріат», документи, які складено за кордоном з участю іноземних властей або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України. Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Крім того, відповідно до статті 98 цього Закону нотаріуси приймають документи, складені відповідно до вимог іноземного права, а також вчиняють посвідчувальні написи за формою, передбаченою іноземним законодавством, якщо це не суперечить законодавству України.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Конвенція 1961 року, яка скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов'язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

Для посвідчення довіреностей у порядку передоручення, нотаріусом витребовується основна довіреність, і якщо така довіреність виходить від іноземної юридичної чи фізичної особи, то вона визнається дійсною у разі її легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

На сьогодні діють угоди про правову допомогу між Україною та рядом інших країн, в тому числі з Російською Федерацією.

22 січня 1993 року в м. Мінськ республіки Білорусії державами-членами СНД була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка 10 листопада 1994 року була ратифікована Верховною радою України і 14 квітня 1995 року набрала чинності для України.

Відповідно до ст.13 зазначеної Конвенції документи, що були складені або засвідчені відповідною установою однієї з Договірних Сторін, скріплені печаткою та засвідчені підписом компетентної особи, мають силу документа на території другої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж і на території другої Договірної Сторони.

Україна є учасницею вище вказаних міжнародних договорів, якими скасоване будь-яке додаткове засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць цих Договорів.

Отже, в Україні іноземні документи визнаються без легалізації (апостилювання), які складені в Російській Федерації.

Положеннями ч.8 ст. 95 ЦПК України передбачено, що іноземні офіційний документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, оскільки довіреність від 20.09.2017 року № 77 А В 2118568, якою позивач уповноважив ОСОБА_9 представляти його інтереси, засвідчена підписом компетентної особи, а саме нотаріусом міста Москва Російської Федерації, скріплена гербовою печаткою та зареєстрована в реєстрі за № 2-1581 і має силу документа на території Росії, а тому вона має силу документа і на території України без будь-якого іншого засвідчення і є належним доказом на підтвердження повноважень представника позивача.

У зв'язку чим, висновок суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду через те, що позовну заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи в суді є помилковим.

Відповідно п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 квітня 2018 рокускасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2018 року.

Головуючий: Судді: