Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 308/6617/14-ц

провадження № 61- 4044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»»,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 08 грудня 2015 року у складі судді Ференца А. М., додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня

2016 року у складі судді Ференца А. М. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 09 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Павліченка С. В., Куцина М. М., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2007 року між ПАТ

КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі

11 010,87 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 1,11 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення до

24 квітня 2014 року. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2012 року з боржника стягнуто заборгованість відповідно до кредитного договору, яка станом на 22 липня 2011 року становила 4 058, 67. доларів США, яка складається з:

3700,93 доларів США - заборгованість за кредитом, 316,73 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 41,01 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Рішення суду вона не виконала.

Враховуючи те, що в період з 2012 року борг ОСОБА_2 збільшився, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором

від 25 квітня 2007 року в розмірі 7 410,29 доларів США, яка, станом на

16 червня 2015 року, складається з: 32,44 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 485,28 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 892,57 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 08 грудня 2015 року та додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ

КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня

2007 року 159 247,15 грн, з яких: 32,44 доларів США - заборгованість за кредитним договором, 1 485,28 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 892,57 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та судовий збір у розмірі 910,30 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за договором кредиту у повному обсязі не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржником не виконано, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 09 серпня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 08 грудня 2015 року та додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені у розмірі 5 892,57 доларів США змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ

КБ «ПриватБанк» пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 3 054,82 доларів США. У решті рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2015 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення районного суду в частині пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, погодився з тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконувала умови договору кредиту

від 25 квітня 2007 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову та стягнення з неї на користь позивача заборгованості за договором кредиту. Проте суд першої інстанції не врахував вимоги частини другої статті 258 ЦК України щодо застосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) та безпідставно стягнув з ОСОБА_2 пеню у розмірі

5 892,57 доларів США.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставини справи, не звернули уваги та не перевірили її доводи про те, що у зв'язку із ухваленням рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області

від 27 листопада 2012 року, за яким кредитний договір був розірваний, зобов'язання припинилися, тому позивач мав право на стягнення лише інфляційних втрат та трьох процентів річних, а не проценти та неустойку.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 25 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 11 010,87 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 1,11 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення до 24 квітня 2014 року.

Умови договору ОСОБА_2 належним чином не виконала.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 27 листопада 2012 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором

від 25 квітня 2007 року, яка станом на 22 липня 2011 року становила

4 058, 67 доларів США, з яких: 3 700,93 доларів США - заборгованість за кредитом, 316,73 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 41,01 долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Докази виконання зазначеного рішення місцевого суду у справі відсутні, і сторони про їх наявність не зазначили.

Згідно розрахунку, наданого банком, станом на 16 червня 2015 року борг ОСОБА_2 за кредитним договором від 25 квітня 2007 року становить

7 410,29 доларів США, з яких: 32,44 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 485,28 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 892,57 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до

24 квітня 2014 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 24 квітня 2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з

25 квітня 2014 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З урахуванням викладеного право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року.

Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості ухвалити власне судове рішення, оскільки судом не з'ясовані всі фактичні обставини, від яких залежить ухвалення законного судового рішення, так як нарахування відсотків за користування кредитом та неустойки після закінчення строку кредитного договору неможливо. Проте строк дії кредитного договору - до 24 квітня 2014 року, позов пред'явлено у травні 2014 року, є преюдиційне рішення суду, яке не виконано і після якого нараховуються передбачені законом суми, ухвалено 27 листопада 2012 року.

У порушення приписів статей 212-214, 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд, не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка їх регулює, на зазначене уваги не звернув, обставин справи належним чином не дослідив та дійшов передчасного висновку про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 09 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк