Ухвала

Іменем України

14 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 305/1576/17-ц

провадження № 61-39124ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені якої діє адвокат Бочкор Михайло Михайлович, на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та визначення порядку користування спільним сумісним майном,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та визначення порядку користування спільним сумісним майном.

У процесі розгляду справи ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом зобов'язання ОСОБА_6 надати їй особисто та особам, які представляють чи представлятимуть її за законом чи за договором усним чи письмовим, вільний доступ до будинку АДРЕСА_1, для проведення повного опису всього рухомого майна, що знаходиться в даному будинку, його господарських будівлях, надвірних спорудах, прибудовах та складання відповідного акту.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 03 листопада 2017 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 надати ОСОБА_4 особисто та особам, які представляють чи представлятимуть її за законом чи за договором усним чи письмовим, вільний доступ до будинку АДРЕСА_1, для проведення повного опису всього рухомого майна, що знаходиться в даному будинку, його господарських будівлях, надвірних спорудах, прибудовах та складання відповідного акту.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2018 року ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 03 листопада 2017 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, від імені якої діє адвокат Бочкор М. М., посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2018 року і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4, від імені якої діє адвокат БочкорМ. М., колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із пунктом 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорених прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечується заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору є визнання спільним сумісним майном подружжя житлового будинку АДРЕСА_1; легкового автомобіля ЗАЗ Dawoo T131110, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску; визнання за ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на 1/2 частину вказаного будинку та автомобіля; визнання між сторонами порядку користування та володіння зазначеним майном. У подальшому ОСОБА_4 збільшила позовні вимоги в частині визначення порядку користування та володіння рухомим майном, яке знаходиться в даному будинку в його надвірних та господарських спорудах.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_6 відмовляється в порядку досудового врегулювання спору вирішити питання щодо можливості розподілу спільного сумісного рухомого майна подружжя, а саме рухомих та побутових речей домашнього вжитку, які знаходяться в спірному будинку, крім речей індивідуального користування.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати у ваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що заявлений позивачкою вид забезпечення позову не відповідає предмету позову і заявленим позовним вимогам, а також суперечить закону, оскільки примушує відповідача до дій, які відповідно до актів цивільного законодавства не є обов'язковими для нього.

Посилання в заяві про забезпечення позову на те, що відповідач відмовляється в порядку досудового врегулювання спору вирішити питання щодо можливості розподілу спільного сумісного рухомого майна подружжя, не може бути підставою для забезпечення у заявлений спосіб позову, оскільки забезпечення позову має бути спрямоване на гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позову. ОСОБА_4 заявлялися вимоги щодо визначення порядку користування та володіння рухомим майном, що знаходиться в спірному будинку, а не про реальний поділ спільного майна відповідно до належних сторонам часток.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосувавши правильно положення статей 149, 150 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у забезпеченні позову.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, від імені якої діє адвокат Бочкор Михайло Михайлович, на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та визначення порядку користування спільним сумісним майном відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник