Справа № 361/5186/17
Провадження № 2/361/429/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 грудня 2018 року місто Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Коваль А.В., з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод, виселення з житлового приміщення,

встановив:

Позивач просить виселити ОСОБА_2 з будинку №6-а по вулиці Рибальській в селі Пухівка Броварського району Київської області, який належить йому на праві власності, без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що право власності на вказаний житловий будинок набув на підставі договорів дарування і є повноправним власником будинку, не пов'язаний і не був сімейними відносинами з відповідачем, яка є для нього сторонньою особою; рішенням суду, що набрало законної сили, відповідачка визнана такою, що втратила право користування будинком як жилим приміщенням; відповідачка не укладала з ним договору найму чи іншого договору, за яким би вона набула право користування вказаним будинком та право проживання в ньому, тому її подальше проживання у будинку не повязане з законними підставами, є самовільним, і тому відповідачка має бути виселена. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити; крім того пояснив, що відповідачки не має підстав для проживання у належному йому будинку, і що проживання відповідачки у будинку порушує його право власності, суттєво звужує зміст такого права, зокрема, обмежує у повноцінному користуванні будинком, тим більше враховуючи, що фактично відповідач користується всім будинком.

Відповідач позов не визнала, подала відзив. В якому послалась на те, що набула право користування вказаним будинком як член сім,ї колишнього власника будинку (дарувальника), вселилась у будинок разом з матір,ю . яка була дружиною власника, і проживала у будинку ще з неповноліття; не згодна з тим, що втратила право користування будинком як її єдиним житлом; крім того, послалась на те, що у даному будинку проживають постійно і мають право проживати її двоє неповнолітніх дітей, яких не можна розлучати з матір,ю, і які - у разі її виселення - залишаться проживати у даному будинку самі без її догляду.

В судовому засіданні відповідач позов не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві; у наданий строк для врегулювання спору миром ніяких дій, направлених на вирішення спору миром, не вчинила, у подальшому в судові засідання не з,явилась, не зважаючи на неодноразові виклики і вжиті судом заходи щодо забезпечення її явки в судове засідання.

З наданих доказів встановлено:

Позивач є власником будинку №6-а по вулиці Рибальській в селі Пухівка Броварського району Київської області. Право власності на будинок у нього виникло на підставі:

Договору дарування від 29.05.1998р. , за яким ОСОБА_5 подарував, а позивач прийняв у дар 1/2 частину будинку №6-а по вулиці Рибальській в селі Пухівка Броварського району Київської області;

Договору дарування від 25.01.2014р., за яким ОСОБА_5 подарував, а позивач прийняв у дар іншу 1/2 частину будинку №6-а по вулиці Рибальській в селі Пухівка Броварського району Київської області.

Право власності позивача відповідач не оспорює, як і підстав його набуття.

Згідно довідки Пухівської сільської ради від 7.06.2017р. №575 даний будинок є у власності позивача, в будинку зареєстровані: ОСОБА_5, 1949р.н., дядько, з 1972року; ОСОБА_6, 16.11.2006р.н. з 23.02.2012р., ОСОБА_7, 16.03.2010р.н., з 23.02.2012р.

Згідно свідоцтву про народження ОСОБА_6, 16.11.2006р.н., його батьками є відповідачка (мати) і ОСОБА_8 (батько);

Згідно свідоцтву про народження ОСОБА_7, 16.03.2010р.н., є відповідачка (мати) і ОСОБА_8 (батько);

Згідно відповіді на запит від 27.05.16р №051/027-158 Виконавчого органу Київської міської ради, Департамент соціальної політики, - дитина-інвалід ОСОБА_6, 16.11.2006р.н., являється вихованцем Святошинського дитячого будинку інтернату та перебуває на повному державному утриманні з 28.07.2011р., наказ по установі №73; зареєстрований за адресою Київська область, Броварський район, с.Пухівка, вул.Рибальська, 6-а. ОСОБА_2, мати ОСОБА_6, регулярно забирає сина на вихідні, свята, канікулярні дні додому.

Згідно довідки медичного закладу, посвідчення інваліда, виданого УПСЗН Броварської РДА 30.06.2011р., ОСОБА_6, 2006р.н., перебуває на обліку у психіатра, є інвалідом з дитинства, за станом здоров,я потребує додаткового стороннього догляду. Державну соціальну допомогу призначено матері ОСОБА_2

Згідно акту № 205 від 07.04.2017р. складеного сільським головою та депутатами на прохання ОСОБА_2, щодо встановлення факту постійного проживання її малолітніх дітей ОСОБА_6 16.11.2006р.н., ОСОБА_7 16.03.2010р.н. На момент обстеження будинок за адресою вул. Рибальська 6-а, с.Пухівка, Броварський район, Київська область є власністю ОСОБА_4. Встановлено, що фактично в будинку проживають ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 інвалід дитинства, знаходиться на навчанні в школі-інтернаті, на вихідні та канікули прибуває на вищевказану адресу.

Свідок ОСОБА_10, батько позивача, суду пояснив, що в будинку проживають фактично відповідачка, її мати ОСОБА_9, малолітня дочка відповідачки, іноді її малолітній син, який проживає в інтернаті, а також буває чоловік відповідачки ОСОБА_8; відповідачка з її сімєю займають весь будинок, за виключенням одної кімнати, в якій проживає ОСОБА_5 (його брат і колишній власник будинку); були випадки, коли позивач приходив до будинку, а ОСОБА_8 його не пускали; позивач не може через проживання в будинку відповідачки повноцінно користуватись будинком.

Свідок ОСОБА_9, мати відповідачки, суду пояснила, що в даний будинок вона вселилась як дружина колишнього власника ОСОБА_5, відповідачка її дочка, на той час неповнолітня, вселилась до будинку разом з нею; шлюб з ОСОБА_5 був розварний в 2007році; у даному будинку вони проживали постійно, несли витрати по сплаті комунальних платежів нарівні з власником, робили ремонт, іншого житла не має ні вона, ні дочка; у даному будинку живуть двоє її онуків- дітей відповідачки, а вона здійснює догляд за дітьми, тому не виконала рішення суду про її виселення. Батько дітей ОСОБА_8 у даному будинку не проживає, їй не відомо його місце проживання; він має будинок у селі, але будинок не придатний для проживання в ньому, у будинку ніхто не живе, за будинком доглядає сусідка.

Свідок ОСОБА_11 , подруга відповідачки і сусідка, суду пояснила, що відповідачка і її діти та мати проживають у вказаному будинку, порядок користування будинком не визначений, користуються всім будинком, також у будинку проживає ОСОБА_5, іноді бачить в будинку чоловіка відповідачки, але де він живе- не знає.

Таким чином, встановлено, що в будинку фактично проживає відповідачка, її двоє дітей, а також її мати ОСОБА_9, які фактично користуються всім будинком, право користування конкретною кімнатою (кімнатами) не визначено. Одну з кімнат займає колишній власник - дядько позивача; позивач в будинку не проживає.

Також встановлено:

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2017р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення, позов задоволено частково, відповідачку визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням - даним будинком; в частині вимог про виселення відмовлено. За змістом даного рішення судом було встановлено, що 25.01.2014р. ОСОБА_5 належну йому частину будинку подарував ОСОБА_4 (позивачу), і позивач став одноособовим власником спірного будинку; встановлено, що ОСОБА_2 не була ніколи і не визнана членом сімї позивача ОСОБА_4, оскільки разом з ним не проживала та спільного господарства не вела. Суд, задовольняючи позов в цій частині, виходив з того, що відповідачка була членом сім,ї першого власника ОСОБА_5, і виникнення її права користування будинком та обсяг таких прав залежав від виникнення у власника будинку права власності на будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів сім,ї власника на користування цим будинком; суд виходив з того, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім,ї колишнього власника у випадку зміни власника, та з урахуванням того, що новий власник (позивач) не є і не був членом сім,ї відповідачки, і передбачені статтею 156 ЖК України підстави для користування відповідачкою спірним будинком припинили своє існування, оскільки проживання відповідачки у спірному будинку порушує права останнього як власника будинку у здійсненні користування та розпорядження ним. Судом відхилені доводи відповідача про те, що в будинку зареєстровані її малолітні діти, як такі, що не підтверджують право відповідача на користування спірним житлом. Суд також дійшов висновку, що не підтверджують таких обставин й умови договору дарування ? частини житлового будинку від 25.01.2014р., де у п.8 передбачено право проживання малолітніх дітей ОСОБА_6, 2006р.н., та ОСОБА_7, 2010р.н., у вказаному будинку, але право проживання відповідача у цьому будинку не визначено.

Відмовляючи у позові про виселення, суд у даному рішенні виходив з того, що виселення здійснюється на підставі ст.ст.109, 116, 157 ЖК України, а з урахуванням обставин справи та предявленням вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд вважав, що позовна вимога про виселення була передчасною. Рішення набрало законної сили 11.04.2017р.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11.04.2017р. рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення, погодився з висновками суду першої інстанції, зокрема, з тим, що суд, установивши вказані обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_2 не є членом сім,ї власника, без належних правових підстав проживає та користується будинком, у звязку з чим перешкоджає позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом.

Згідно повідомлення Пухівської сільської ради від 12.09.2017р. №616 та аналогічному повідомленню з ВАДР Київської області ОСОБА_2 знята з реєстрації за адресою вказаного будинку 06.06.2017р. на підставі заяви ОСОБА_4 №45 від 6.06.2017р. про зняття з реєстрації, рішення Броварського міськрайонного суду від 30.01.2017р. і ухвали (апеляційного) суду від 11.04.2017р., справа №361/3326/16-ц.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 8.06.2015р. позов ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні будинком задоволено, ОСОБА_9 визнано такою, що втратила право користування вказаним будинком. Суд позов задовольнив, виходячи з того, що встановив, що право відповідачки на користування будинком виникло у неї як у члена сім,ї власника ОСОБА_5 і було похідним від його права власності, тому таке право користування відповідачкою втрачено разом з втратою власником права власності у звязку з здійсненням ним відчуження будинку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.10.2016р. позов ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення задоволено, ОСОБА_9 виселено з даного будинку. Рішення набрало законної сили 22.12.2016р. Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що встановив, що відповідачка, яка була членом сім,ї першого власника ОСОБА_5, після припинення права власності ОСОБА_5 на будинок втратила право користування цим будинком, яке було похідним від права власності особи, членом сім,ї якого вона була; що у неї відсутнє право проживати у будинку, і подальше проживання є перешкодою власнику у користуванні своєю власністю, тому вона має бути виселена.

19.07.2017р. позивач направив відповідачці ОСОБА_2 пропозицію щодо добровільного виконання рішення суду та добровільного виселення з будинку. Дана вимога отримана відповідачем 21.07.2017р. (згідно розписки в повідомленні про вручення адресату).

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається з законних підстав, зокрема, з правочинів.

Згідно ст. 346 ЦК право власності припиняється , зокрема відчуженням майна.

За змістом статей 316, 317, 319, 321 ЦК України - право власності є непорушним, власникові належать право користування, володіння та розпорядження майном; власник не може бути обмежений у здійсненні ним права власності, крім випадків, прямо визначених у законі.

Згідно ст. 383 ЦКУ власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 387 ЦКУ власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.391 ЦКУ власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Згідно ст.395 ЦКУ речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.402 ЦКУ сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ст. 405 ЦКУ члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ст. 156 ЖК України ч лени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які

проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно ст.158 ЖКУ наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі),

що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ст.161 ЖКУ наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно ст.177 СКУ б атьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Згідно ст.11 Закону «Про охорону дитинства» к ожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.14 закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ст.116 ЖКУ осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без

надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно ст.169 ЖКУ у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку

(квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки договір дарування є правочином, направленим на перехід права власності від одної особи до іншої, то за даним договором обдарований набуває право власності на майно, і разом з набуттям права власності набуває всі інші похідні від нього права, в тому числі право користування, володіння, розпорядження майном, право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння, право захисту свого права від порушень, право вимагати усунення таких порушень.

Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод кожна особа має право мирно володіти своїм майном.

Таким чином, позивач має право вимагати усунення порушень права власності, в тому числі й у спосіб предявлення вимоги про виселення відповідача з належного йому на праві власності житлового приміщення, що за своїм правовим змістом є вимогою про звільнення жилого приміщення, і різновидом вимоги про усунення перешкод у користуванні своїм майном.

При встановлених обставинах є очевидним факт порушення прав позивача, на захист якого він звернувся з позовом до суду, а саме факт суттєвого обмеження у праві вільного користування та володіння своїм майном, зокрема користування будинком для проживання його та членів його сім,ї. Порушені права власника підлягають захисту, позивач має право вимагати усунення порушення його прав, зокрема, вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном з боку інших осіб, і в тому числі з сторони колишніх членів минулого власника відчуженого майна.

Разом з переходом до нового власника права власності колишній власник втрачає право власності на відчужене ним майно, і відповідно, втрачає всі інші права, похідні від права власності, в тому числі право користування, володіння, розпорядження майном.

Право користування будинком (проживання в ньому) для відповідача було похідним від права власності минулого власника, і таке право відповідачем втрачено, припинено за рішенням суду, що набрало законної сили.

Подальше користування відповідачем будинком позивача не ґрунтується на правовій підставі, є незаконним, і за застосовними наслідками прирівнюється до самочинного зайняття жилого приміщення (за нормами житлового законодавства), а також є незаконним володінням таким майном та перешкодою (за нормами цивільного законодавства).

На даний час відповідач не має законних підстав для користування та володіння будинком, таке користування є порушенням прав власника, яке підлягає усуненню шляхом покладення на відповідача обовязку звільнити займане жиле приміщення.

У контексті житлового права користування будинком здійснюється у формі проживання в ньому; проживання відповідача в будинку позивача не має правової підстави, є незаконним, є порушенням прав власника, яке підлягає усуненню у визначений позивачем спосіб - шляхом виселення з будинку.

Таким чином, позивач за нормами цивільного права як власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном, в тому числі вимагати усунення порушення і перешкоди у такий спосіб, як зобовязання відповідача звільнити житлове приміщення, а у разі відмови виселення без надання іншого жилого приміщення у примусовому порядку.

Щодо дотримання процедури виселення, то суд виходить з наступного:

Новим власником була направлена письмова вимога відповідачу про звільнення будинку. Факт отримання даної вимоги відповідач не заперечує. У вказаний у вимозі строк відповідач не виконала вимогу і не звільнила будинок, не зважаючи на те, що з моменту отримання вимоги і до часу розгляду справи пройшов значний строк.

Підстав для збереження за відповідачем права користування будинком не встановлено.

Відповідач як на підставу для відмови у позові посилається на проживання в будинку її малолітніх дітей, які проживають у будинку на законній підставі (згідно умови договору дарування, п.8).

Так, дійсно, встановлено, що у будинку проживають малолітні діти відповідачки, і що діти мають право користування жилим приміщенням у будинку на підставі збереженого права умови договору дарування (п.8), яким новий власник зобовязався залишити дітям право проживання у будинку до їх повноліття.

Разом з тим, даним обставинам було надано оцінку при розгляді справи між тими самими сторонами у справі про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням - даним будинком, і судом визнано, що наявність прав дітей на проживання у будинку не надає такого права відповідачці.

Крім того, в межах даної справи позивачем не заявлено вимоги про виселення дітей чи визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням у будинку, тому дані питання не є предметом розгляду в даній справі, виходячи з положень ст.ст.12,13ЦПК України.

Сам по собі факт наявності у дитини права користування жилим приміщенням не породжує самостійного права проживання у жилому приміщенні для батьків дитини.

З аналізу норм житлового, цивільного і сімейного права, наведених вище, що регулюють дані правовідносини, можна зробити висновок, що дитина набуває право користування житлом її батьків, але аналогічного права для батьків закон не встановлює. На вселення дитини до батьків закон не вимагає згоди (дозволу) власника житла, але закон не передбачає аналогічного права батьків вселятись до дітей без згоди (дозволу) власника житла; наявність житлового права у дитини не надає такого права батькам.

Тому при розгляді даної справи суд виходить з того, що відповідачка втратила право користування будинком позивача (що вже встановлено судовим рішенням); відповідачка такого права з інших підстав не набула (принаймні такого не довела і відповідних вимог не заявила); відсутні підстави для збереження за нею права проживання (а проживання в будинку дітей не є достатньою та передбаченою законом підставою для автоматичного надання та/або збереження за відповідачкою права проживання у будинку). Наявність такого права у неї відповідачка має встановити у передбаченому законом порядку.

Відповідач посилається на те, що у разі її виселення діти будуть розлучені з матір,ю, що завдасть їм непоправної шкоди, і крім того, вона не може бути розлучена з дітьми, а її виселення і буде таким розлученням, і що вона у будь-якому разі не може бути виселена від дітей, і що у такому разі будуть порушені конвенційні права дітей.

Визнаючи і не піддаючи сумніву права дітей на проживання у будинку до їх повноліття, а також погоджуючись з відповідачкою у тому, що вона як мати має право і зобовязана доглядати малолітніх дітей та при певних умовах має право знаходитись поруч з ними, разом з тим при розгляді даної справи суд враховує і наступне:

Саме обовязком батьків є піклуватись про дітей; саме батьки як законні представники мають право і зобовязані діяти від імені дітей у всіх цивільних правовідносинах, вчиняти правочини в інтересах і від імені дітей, зокрема, з метою забезпечення умов для їхнього проживання та з метою реалізації наявних у дітей прав.

Виходячи з підстави виникнення у дітей права користування житлом, закріпленого вказаною умовою договору дарування, що відповідає вимогам Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», та з аналізу правової природи такого права, - фактично даним договором дарування був встановлений новому власнику обовязок надати дітям право користування житлом у будинку, що має всі ознаки особистого строкового сервітуту. Виходячи з того, що сервітут є правочином, то всі подальші питання щодо встановлення сервітуту, зокрема, визначення конкретного жилого приміщення, укладення відповідного договору, досягнення згоди за всіма істотними умовами такого правочину (щодо забезпечення права дітей на проживання у будинку, в тому числі і на праві найму жилого приміщення), мали б ініціювати і вирішувати батьки дітей. Натомість відповідачка не ініціювала укладення відповідного договору з власником будинку, не звернулась з відповідним позовом до суду, тощо, не вчинила інших належних дій по захисту та реалізації прав дітей, тобто самоусунулась від виконання даних батьківських та цивільних обовязків і від здійснення захисту дітей, фактично переклавши даний тягар на сторонню щодо дітей особу позивача, і обрала неефективний спосіб захисту (залишившись проживати у будинку без доведення і встановлення законної підстави її проживання, і ігноруючи права власника та судові рішення), і наявне у неї похідне від прав дітей право щодо знаходження у будинку, яке треба встановлювати, помилково розтлумачила як необмежене і безумовне право користування чужим будинком, прикриваючись інтересами дітей, але не реалізовуючи ці інтереси у належний спосіб.

Відповідач не довела суду будь-яких конкретних дійових заходів з її сторони з цього приводу, не довела, що позивачем було відмовлено у належному оформленні житлових прав дітей. Закон передбачає право власника визначати конкретне приміщення, в якому буде проживати особа, що має право на проживання. Натомість встановлено, що відповідачка і її діти користуються всім будинком, що фактично і явно виходить за межі права дітей, передбаченого в п.8 договору дарування.

Відповідач посилається на відсутність у неї іншого житла. Разом з тим, вона не довела цього і дана обставина не є підставою для відмови у позові. Крім того, суд враховує, що дана ситуація виникла саме внаслідок бездіяльності відповідачки щодо захисту прав дітей і існує тривалий час.

Інших підстав для відмови у позові не встановлено і відповідачем не доведено.

У судовому рішенні від 30.01.2017р. у позові про виселення ОСОБА_2 було відмовлено як у такому, що був заявлений передчасно. Враховуючи мотиви відмови суду, підстави, з яких позов був заявлений, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі за даним позовом, зазначених у п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки даний позов заявлений з інших підстав.

Таким чином, позов про виселення підлягає задоволенню, і відповідач підлягає виселенню з даного будинку.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.328, 346, 321, 391 ЦК України, ст.109, 116, 169 ЖК України, ст.ст.141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити;

Виселити ОСОБА_2 з будинку №6-а по вулиці Рибальській в селі Пухівка Броварського району Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, а також після закінчення строку на подання іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 з дня складення повного рішення. Якщо повне рішення не буде вручене в день його складення, учасник справи має право на поновлення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу буде подано протягом 30 днів з дня отримання копії повного рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або через Броварський міськрайонний суд Київської області відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повне рішення суду складене 28 грудня 2018 року.

Суддя Т.В. Селезньова