ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Херсон

Номер справи № 665/363/17

Номер провадження №22-ц/819/258/18

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого(суддя-доповідач): Чорної Т.Г.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Склярської І.В.

секретар Давиденко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року, у складі судді Пилипенко І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зазначаючи про те, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року є власником будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В цьому будинку з 06 грудня 2007 року зареєстрована його колишня співмешканка ОСОБА_2, а з 26.09.2008 року її син - ОСОБА_6

Посилаючись на те, що з 2014 року відповідачі в будинку не проживають, чим створюють ОСОБА_4 перешкоди у вільному користуванні нерухомим майном, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірним житлом.

В квітні 2017 року ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_4, подала до суду заяву в якій просила визнати лише ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним будинком з наведених в позові підстав.

23.05.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

Вимоги мотивовано тим, що в період з 5 грудня 2003 року по 06 січня 2015 року вона та ОСОБА_4 проживали спільно однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

У період спільного проживання та за спільні кошти, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, ними було придбане житло, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка просить суд встановити факт спільного її проживання та

ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 05 грудня 2003 року по 06 січня 2015 року.

Визнати нерухоме майно - житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 48,7 кв.м., загальною площею 104,4 кв.м., в цілому А- житловий будинок, над А - мансарда, а - веранда літня, а1 - тамбур, В-гараж, г-сарай, Д-туалет, Е - літня кухня,

Ж-гараж, З - навіс, №1,2,3,5 І - огорожа та споруда, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно - задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 06 січня 2015 року.

В частині вимог про визнання нерухомого майна - житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках - відмовлено у зв'язку з пропуском без поважних причин строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, просить рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року у частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю - скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 - відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю - задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно витлумачив норми матеріального права( ст. 261,267 ЦК України, ст. 72 СК України), не застосував закон, який підлягав застосуванню ( ч. 3 ст. 61 СК України), порушив норми процесуального права, щодо повното та всебічного з'ясування обставин справи та визнання обставин встановленими, тоді як вони не були доведені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не було подано жодного доказу про те, що нею особисто вносилися будь-які кошти за будинок, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду І інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 06 січня 2015 року.

Ця обставина визнається сторонами, в апеляційному порядку ними не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2007 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передали у власність покупцю ОСОБА_4 житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно п.2 даного договору продаж будинку здійснено за домовленістю сторін за 92 303 грн., які отримані продавцями повністю до підписання договору.

Сторонами підписаний договір купівлі - продажу житлового будинку особисто, тобто підтверджено факт повного розрахунку за ним в сумі 92303 грн.( а.с. 10).

Цей будинок ОСОБА_4 зареєстрував у встановленому законом порядку на своє ім'я 15.11.2007 року ( а.с. 16,17).

Зазначений вище договір купівлі-продажу будинку є чинним і недійсним, як в цілому, так і відносно окремих його частин, не визнавався.

Згідно копії домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 06.12.2007 року.

Отже, спірний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, був придбаний ОСОБА_4 у період проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю, без реєстрації шлюбу.

Звернувшись до суду з вимогою про визнання зазначеного вище будинку об'єктом спільної сумісної власності, ОСОБА_2 послалася на те, що спірне майно було набуте нею та ОСОБА_4 за час їх спільного проживання, за кошти, які були отримані від продажу власного нерухомого майна.

У підтвердження цієї обставини послалася на договір купівлі-продажу від 25.10.2006 року, посвідчений нотаріально, за яким ОСОБА_2 (продавець) передала у власність покупцю ОСОБА_11 належну їй житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п.2 даного договору купівлі-продажу, продаж здійснено за домовленістю сторін за 17 000 грн., при цьому гроші в сумі 3000 грн. продавець отримала до підписання цього договору, а решту грошей в сумі 14 000 грн. продавець одержуватиме за придбану покупцем житлову квартиру після отримання обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі у відповідності до розділу 111 «Положення про надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам для придбання у сільській місцевості завершених або незавершених будівництвом індивідуальних житлових будинків», затвердженого Наказом Мінагрополітики України та Мінфіну України від 25.04.2001 року за №113/198 нотаріально посвідченої копії цього договору, згідно графіком фінансування, шляхом видачі продавцеві коштів з його особистого рахунку НОМЕР_1, відкритого фондом у ВАТ «Райффайзен банк Аваль», за письмовим розпорядженням фонду( а.с. 18).

Як пояснила ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції, решту суми 14000 грн., вона отримала переказом у ВАТ «Райффайзен банк Аваль» у грудні 2006 року.

Як в суді першої інстанції, так і при перегляді справи в апеляційній інстанції, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтвердила факт того, що подальший рух коштів від продажу належного їй нерухомого майна був спрямований саме на купівлю спірного будинку.

Крім того, між правочином про відчуження квартири та придбання спірного будинку пройшов тривалий проміжок часу.

Також суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що нею була надана частина грошових коштів на придбання спірного житлового будинку в сумі 4500 доларів США, з яких 400 доларів США надано як завдаток, а решта суми була витрачена на придбання будинку, оскільки останньою не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин.

Заперечуючи доводи позивача, ОСОБА_4 зазначив про те, що спірний будинок був придбаний за його особисті грошові кошти отримані ним від продажу належної йому нерухомості.

Так, згідно договору купівлі-продажу житлової квартири від 26 квітня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Чаплинської державної нотаріальної контори Ткаченко С.А., продавець ОСОБА_4 передав у власність покупцю ОСОБА_13 належну йому житлову квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

За умовами укладеного договору ( пункти 2, 3 ) продаж квартири вчинений за 88 956 грн. зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає.

При цьому, сторони домовилися про те, що при укладанні договору покупець сплачує продавцю 18 256 грн., а сплата решти суми 70 700 грн. відстрочується до 07 травня 2007 року ( а.с. 11).

За нотаріально засвідченою заявою від 07 травня 2007 року ОСОБА_4 повідомив про те, що він повністю отримав належні йому грошові кошти від покупця в розмірі 70 700 грн. за договором купівлі-продажу квартири від 26.04.2007 р. ( а.с. 14).

Як вбачається з договорів, завірених нотаріально та досліджених в судових засіданнях, продавець та покупець підписали договори купівлі - продажу квартири та житлового будинку особисто, тобто підтвердили факт розрахунку за ними в грошовій одиниці - гривні, яка вказана в договорах, а тому суд правильно залишив поза увагою надані сторонами розписки від 07.05.2007 року та від 08.05.2007 року щодо проведеного розрахунку за придбаний будинок в іноземній валюті.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення в них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна в наслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Враховуючи, що з часу продажу ОСОБА_2 власної квартири пройшов значний проміжок часу та те, що нею належними та допустимим доказами у передбаченому цивільним процесуальним законодавством не доведений той факт, що набуте спірне майно було придбане за рахунок коштів від продажу її нерухомості, в той час, як між укладеними ОСОБА_4 правочинами щодо відчуження власного майна та придбання спірного будинку пройшов незначний проміжок часу, вбачається співмірність вартості відчуженого та набутого майна, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на придбання спірного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, були витрачені особисті кошти позивача ОСОБА_4 в розмірі 88 956 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири.

Оскільки вартість придбаного спірного житлового будинку є більшою за вартість відчуженої квартири, суд першої інстанції правильно визначив , що доплата в сумі 3 347 грн. за придбання на ім'я ОСОБА_4 спірного житлового будинку була здійснена за спільні кошти сім'ї, з яких ? частина належить ОСОБА_2, а саме 1637,50 грн., а відтак виходячи з розрахунку (92303 грн. -88956 грн. = 3347 грн. : 2 = 1673,50 грн.) відповідачу ОСОБА_4 особисто належить 964/1000 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, інші ж 36/1000 частин цієї квартири є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як майно, набуте останніми за час перебування у фактичних шлюбних відносинах та може бути предметом поділу між ними: по 18/1000 частин кожному із них.

Таким чином, частина майна в спірному будинку ОСОБА_4 становить 982/1000 (964/1000 + 18/1000), а інша частина 18/1000 спірного житлового будинку належить ОСОБА_2

Отже доводи ОСОБА_2 про те, що спірний будинок належить їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності і частки кожного є рівними є необґрунтованим і такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки ОСОБА_2 є власником 18/1000 частин спірного будинку, вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю 18/1000 часткою та проживати в будинку.

Проте до ухвалення судового рішення представником позивача за первісним позовом ОСОБА_5 15.01.2018 року була подана до суду письмова заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання майна спільною сумісною власністю, посилаючись на те, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 вже зверталась за захистом свого права щодо визнання права спільної сумісної власності на вказаний будинок у 2009 році із вказаних підстав після фактичного припинення спільного проживання, тобто позивачка знала, що ОСОБА_4 не визнає право спільної сумісної власності на будинок, а вважає його особистою приватною власністю, а тому просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

Як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції досліджувалася цивільна справа №2-104/2010 з якої вбачається, що ОСОБА_2 зверталась до суду із позовною заявою в якій просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та поділити його в натурі. Згідно матеріалів цивільної справи ухвалою Чаплинського районного суду Херсонської області від 04 березня 2010 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна залишено без розгляду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки ОСОБА_2 була обізнана про своє порушене право в 2009 році, звернувшись до суду із позовною заявою про визнання за нею права на ? частину спірного житлового будинку, яка ухвалою суду від 04 березня 2010 року була залишена без розгляду і ця обставина відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦПК України не зупиняє перебігу позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності у який могла звернутися до суду з позовом відносно того ж самого спірного майна та з тих самих підстав, доказів на поважність причин пропуску не надала, і вважає, що суд правильно застосував наслідки спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відмовивши в задоволенні зустрічного позову на підставі ст. 267 ч.4 ЦК України.

Посилання ОСОБА_2 на те, що строк позовної давності нею не був пропущений, оскільки її право на спірний будинок у 2009 році ОСОБА_4 не порушував, а після залишення судом позову без розгляду він сприяв їй у користуванні та володінні спірним майном та вчинив дії, які свідчили про визнання ним свого обов'язку не порушувати її право, як співвласника будинку, а про порушення своїх прав на спірний будинок вона дізналася лише в березні 2017 року коли ОСОБА_4 звернувся до суду, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наведені вище підстави.

Посилання апелянта на незастосування судом ст. 72 СК України є також безпідставним, оскільки ця норма права щодо позовної давності застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і не може бути застосована до майна набутого жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

ОСОБА_2 не заперечує той факт, що 06 січня 2015 року вона забрала свої речі та виїхала з будинку АДРЕСА_1. Після цього часу, вона не поверталася проживати до будинку, будь-яких перешкод щодо користування спірним майном ОСОБА_4 їй не чинив.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як зазначено у п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319 ЦК України, то власник на підставі ст.391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин).

Враховуючи, що сторони підтвердили, що разом не проживають з січня 2015 року, відповідачка ОСОБА_2 виїхала зі спірного житлового будинку з власної волі та з січня 2015 року ним не користується, будь-які перешкоди в користуванні будинком ОСОБА_4 їй не чинив, та зважаючи на те, що у визнанні за ОСОБА_2 права власності на 18/1000 частини спірного будинку відмовлено через пропуск нею строку позовної давності без поважних причин, колегія суддів вважає, що суд правильно визнав відповідачку такою, що втратила право користування спіним майном з наведених вище підстав.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, дослідив надані ними докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність і взаємозв'язок у їх сукупності, встановив правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянув справу в межах заявлених вимог, а тому підстав для скасування судового рішення в оскарженій частині колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 15 червня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий підпис Чорна Т.Г.

Судді підпис Пузанова Л.В.

підпис Склярська І.В.

З оригіналом згідно:

Постанова набрала законної сили 06 листопада 2018 року

Копія постанови оформлена 23 листопада 2018 року

Суддя Херсонського Апеляційного суду Чорна Т.Г.

Секретар судового засідання І.О. Давиденко