Справа № 466/4392/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

за участю секретаря Шаповалової Ю.О.

позивача та представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

справа № 466/4392/17

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 міської ради, з участю третіх осіб ЛКП «Тополя-406», Шевченківська районна адміністрація ОСОБА_6 міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності

ВСТАНОВИВ:

19.06.2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_6 міської ради, з участю третіх осіб ЛКП «Тополя-406», Шевченківська районна адміністрація ОСОБА_6 міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати в порядку набувальної давності право власності за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на приміщення квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що позивачі є наймачами квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 вже 46 років, згідно архівного витягу «Рішення виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 19 серпня 1971 року». Дана квартира згідно поверхневого плану складається з трьох кімнат житловою площею 74,40 кв. м, загальною площею 104, 70 кв. м. та перебуває на обслуговуванні ЛКП «Тополя - 406» Шевченківської районної адміністрації ЛМР згідно довідки від 12.10.2016 року за № 7171.

Даний будинок перебував на балансі ЗАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат». Постановою господарського суду Львівської області від 24.06.2004 року ЗАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат» визнано банкрутом, а будинок в якому проживають позивачі не увійшов до статутного фонду ЗАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат». Згідно довідок будинок не перебуває у сфері управління регіонального відділення державного майна України у Львівській області.

Вказують, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами державної та комунальної власності відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 п. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі як наймачі квартири мають право на приватизацію з передачею в приватну власність та з видачею свідоцтва про право власності на квартиру. Однак з незалежних від них причин, позбавлені цього права на приватизацію своєї квартири, бо будинок не перебуває в комунальній власності.

Згідно даних обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», будинок по вул. Б. Хмельницького 119 має статус житлового.

Згідно рішення зборів акціонерів ЗАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат» від 29.05.2001 року мешканцям будинку № 119 по вул. Б. Хмельницького в м. Львові надано дозвіл на приватизацію житла, що стверджується витягом з протоколу зборів.

На підставі цього рішення була приватизована квартира АДРЕСА_3 мешканкою ОСОБА_7І ., та видано свідоцтво про право власності на квартиру за реєстром № 53409.

Стаття № 41 Конституції України наголошує, що кожен її мешканець має право приватної власності набутої в порядку визначеному законом.

Згідно статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна власність, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державною реєстрації.

Відповідно до ч. 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Так, позивачі вказують, що вони, як мешканці квартири АДРЕСА_4 з 1971 року відкрито, добросовісно і безперервно користуються зазначеною квартирою, сплачують за надані комунальні послуги. Таким чином, згідно статті 344 Цивільного кодексу України є всі підстави для визнання за ними право власності за набувальною давністю на приміщення квартири АДРЕСА_1. З врахуванням вищевикладеного, змушені звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 міської ради в судовому засіданні позов заперечив та просив у задоволенні позову відмовити. Відзиву до суду подано не було.

Представники третіх осіб ЛКП «Тополя-406», Шевченківської районної адміністрації ОСОБА_6 міської ради в судове засідання не зявилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї і прописки, виданої 12.10.2016 року ЛКП «Тополя-406», в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані позивачі: ОСОБА_1, 23.02.1954р.н. основний квартиронаймач (рішення 438 від 13.03.1997р), ОСОБА_3, 08.09.1978р.н. син, ОСОБА_4, 17.08.1983р.н. - дочка та ОСОБА_5, 18.01.1986р.н. дочка (а.с. 143 інвентариційної справи).

Так, квартира АДРЕСА_5, згідно технічного паспорту, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» складається з трьох кімнат житловою площею 74,4 кв. м, загальною площею 103,7 кв. м. та перебуває на обслуговуванні ЛКП «Тополя - 406» (а.с.8).

Будинок №119 по вул. Б. Хмельницького у м. Львові перебував на балансі ВАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат». Постановою господарського суду Львівської області від 24.06.2004 року ВАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат» визнано банкрутом, а будинок в якому проживають позивачі не увійшов до статутного фонду ЗАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат».

Згідно відповіді на заяву позивача ОСОБА_1 від 18.04.2011 року, Регіональне відділення фонду державного майна України по Львівській області повідомило, що серед обєктів державної власності, які не увійшли до статутних капіталів господарських товариств в процесі приватизації та перебувають у сфері управління регіонального відділення ФДМУ по Львівській області, будинок №119 по вул. Б. Хмельницького у м. Львові не обліковується, а отже інформація щодо його приналежності в регіональному відділенні відсутня (а.с.5).

З витягу протоколу зборів акціонерів ЗАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат» від 29.05.2001 року вбачається, що мешканцям будинку № 119 по вул. Б. Хмельницького в м. Львові надано дозвіл на приватизацію житла згідно вимог чинного законодавства (а.с.6).

На підставі вказаного вище рішення була приватизована квартира АДРЕСА_6 мешканкою ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 04.10.2001 року, виданого ЗАТ «ОСОБА_6 мясокомбінат» та зареєстрованого в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», згідно якого ОСОБА_8, належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_7 (а.с.7).

Проте, відповідно до виписки із рішення від 26.10.1980р., Міжвідомча комісія розглянувши звернення ЗАТ «ОСОБА_6 м'ясокомбінат» щодо придатності до проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 вирішила: на основі технічного висновку РПИ «Укржилремпроект» - будинок №119 по вул. Б. Хмельницького у м. Львові визнати «ветхим» (а.с.30)

Як вбачається з пояснень позивача, наданих в судовому засіданні про те, що ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як мешканці квартири АДРЕСА_4 з 1971 року відкрито, добросовісно і безперервно користуються зазначеною вище квартирою, сплачують за надані комунальні послуги, а тому згідно статті 344 Цивільного кодексу України є всі підстави для визнання за ними право власності за набувальною давністю на приміщення квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Як на правову підставу звернення до суду позивачі посилаються на ст. 344 ЦК України.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Як розяснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлено позовів про повернення майна.

За положеннями статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

За змістом розяснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Згідно із ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правовідносини з користування комунальним житлом регулюються параграфом 1 глави 58 ЦК України та Житловим кодексом України, а набуття права власності на житлові приміщення Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що узгоджується з позицією вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленої в ухвалі від 28 березня 2012 року у справі №6-40519ск11.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок).

Вказана позиція Вищого спеціалізованого суду підтверджується Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.03.2012 р. у справі № 6-40519ск11 та від 30.05.2012 р. у справі № 6-11123св12.

Аналіз вищевказаних норм свідчить про необхідність прийняття рішення про приватизацію нерухомого майна його власником ОСОБА_6 міською радою, проте таке рішення міською радою не приймалось.

Таким чином, позивачі користуються спірною квартирою на підставі відповідного правого акту, тобто володіють майном за волею власників, знають, хто є власником квартири, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачами в судовому порядку права власності на зазначену квартиру на підставі ст. 344 ЦК України.

Крім того, на думку суду застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Обравши спосіб захисту права, передбачений ст. 344 ЦК України, позивачі не надали суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ними права власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_8 саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному позивачами способу захисту права.

Окрім того, зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України випливає, що для визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, позивачем має бути доведено такі обставини, як законний обєкт володіння, добросовісність, відкритість, давність володіння і його безперервність. Проте позивачами не доведено належними доказами добросовісності набуття спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за ними права власності за набувальною давністю, вони знали, що володіють майном незаконно, належних доказів відмови власника від права власності на нерухоме майно суду надано не було. Сам по собі факт користування майном не є підставою виникнення права власності.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки викладенні в позові обставини справи нічим не підтверджуються, є надуманими та безпідставними.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки позивачами не надано суду належних доказів на підтвердження свої вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів є безпідставними та не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Керуючись ст.ст.13,76,81-83,89,95,223,263-265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 міської ради, з участю третіх осіб ЛКП «Тополя-406», Шевченківська районна адміністрація ОСОБА_6 міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_9