ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 501/622/16-ц

провадження № 61-258св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану його представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 3 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Ледньової Т. В., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Артеменка І. А., Сватаненка В. І., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору від 13 червня 2007 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 15 000 грн зі сплатою 36 процентів річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Відповідач погодився на те, що заява на отримання кредиту разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною картою та тарифами банку становить між ним та АТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 29 лютого 2016 року утворилася заборгованість у сумі 15 962,09 грн, яка складається з: 3 331,90 грн заборгованості за кредитом, 8 768,26 грн заборгованості за процентами, 2 625,64 грн пені і комісії, а також штрафів: 500 грн (фіксована частина) та 736,29 грн (процентна складова). Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 3 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності щодо стягнення частини платежів, а в частині стягнення процентів та неустойки вважав вимоги безпідставними, так як вони нараховані після закінчення строку дії карти та призову відповідача під час мобілізації.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 5 жовтня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його відповідність вимогам закону.

У жовтні 2016 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - СокуренкоН. В. звернулась із касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та штрафів у межах позовної давності у сумі 7 384,21 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач кредитні кошти у сумі 3 331,90 грн не повернув у повному обсязі, кредитний договір не є розірваним чи припиненим, відповідно до умов кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування процентів на суму простроченої заборгованості за кредитом як плати за весь час фактичного користування кредитними коштами. Оскільки нарахування процентів на суму залишку заборгованості за кредитом здійснюється до повного погашення такої заборгованості, банк має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 13 червня 2010 року по 13 червня 2013 року у межах загальної позовної давності, визначеної статтею 257 ЦК України. Проте суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні цієї частини позовних вимог та не врахували правову позицію Верховного Суду України, викладену, зокрема, у постанові № 6-249цс15 від 2 грудня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 501/622/16-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

26 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду поновлено касаційне провадження у справі № 501/622/16-ц.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 13 червня 2007 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 29 лютого 2016 року виникла заборгованість за договором на загальну суму 15 962,09 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 3 331,90 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 8 768,26 грн; заборгованість за пенею та комісією - 2 625,64 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 736,29 грн.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з пунктами 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною картою граничний строк дії карти (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на карті. З довідки банку апеляційний суд встановив, що строк дії платіжної карти обмежений червенем 2011 року.

Відповідно до Правил користування платіжною картою, які є складовою кредитного договору, карта діє в межах визначеного нею строку.

За правилами статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. (частина перша статті 1048 ЦК України).

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зроблено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки строк дії кредитного договору відповідає строку дії платіжної карти (червень 2011 року), то з наступного місяця у АТ КБ «ПриватБанк» відсутнє право нараховувати проценти за договором, укладеним з ОСОБА_4, тому після закінчення цього строку у відповідача не виникало обов'язку сплачувати нараховані банком проценти.

За таких обставин суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів та неустойки.

Разом з тим частиною п'ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що ОСОБА_4 з 6 листопада 2014 року приймав участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, правильно застосували положення вказаного Закону і дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для нарахування банком неустойки та процентів з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для нарахування процентів та неустойки до повного виконання вимог договору відхиляються касаційним судом, оскільки згідно зазначеного правового висновку банк не мав права нараховувати проценти за договором після закінчення строку дії карти, тому його вимоги про стягнення таких процентів та неустойки є необґрунтованими.

Посилання заявника у касаційній скарзі на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відхиляються касаційним судом, оскільки ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 відступила від вказаного висновку.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову банку про стягнення процентів та неустойки, то відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність судових рішень, ухвалених у іншій частині, касаційний суд не перевіряє.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів і штрафів, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення судів попередні інстанцій без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником СокуренкоНаталією Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 3 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення процентів та штрафів залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак