Справа № 134/1020/17
Провадження № 22-ц/772/1443/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 рокуСправа № 134/1020/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 134/1020/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Крижопільська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Деревянчук Алєсі Вікторівни, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Зарічанського В.Г.,

встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Крижопільська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Деревянчук А.В., який обґрунтовувала тим, що 07 серпня 1997 року державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори Деревянчук А.В. був посвідчений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 згідно з яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_7 прийняв у дар вищевказаний будинок. Просила визнати цей договір недійсним з підстав, що ОСОБА_7 на момент укладення договору дарування був особою похилого віку та страждав на хронічні хвороби, що спричинили проблеми з зором, а тому не міг самостійно прочитати текст договору, також такий текст йому не зачитувався нотаріусом. ОСОБА_7 уклав договір під впливом помилки, оскільки мав на меті укладення договору довічного утримання, це було єдине житло останнього, фактична передача будинку не відбулася і він продовжував в ньому проживати, а відповідач в цьому будинку не проживав та не був зареєстрованим. Помилка щодо природи правочину є істотною. А тому відповідно до ст. 56 ЦК України від 1963 року такий договір може бути визнано недійсним. ОСОБА_7 був її батьком і вона є спадкоємцем за законом першої черги після його смерті, оскільки вступила у володіння частиною спадкового майна, а саме ощадними книжками батька. Як правонаступник батька вона має право на звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Підтвердити цей факт у позасудовому порядку вона не має можливості, оскільки на момент відкриття спадщини не проживала разом із спадкодавцем.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначала, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту прийняття спадщини в судовому порядку, оскільки іншим чином встановити цей факт неможливо, саме встановленням цього факту обґрунтовується пред'явлення позову про визнання договору дарування недійсним, а також необґрунтованими є висновки суду про недоведеність вимог про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 червня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_3 та витребувано у КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» відомості щодо об'єктів нерухомого майна, на які була наявна державна реєстрація права власності за ОСОБА_7 у 1997-2003 роках.

Згідно з повідомленням Тульчинського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 05 липня 2018 року № 436, виконати вимоги ухвали КП «Тульчинське МБТІ» не має можливості, оскільки інформація щодо реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, проведеної до 31 грудня 2012 року, формувалася бюро технічної інвентаризації на паперових носіях виключно за адресою об'єкта нерухомого майна, а не за певною особою. Оскільки адреса об'єкта нерухомого майна невизначена, надати інформацію немає можливості.

22 червня 2018 року ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, справу розглядати у його відсутність та відсутність представника.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від завідуючої Крижопільської державної нотаріальної контори Деревянчук А.В. надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника Крижопільської державної нотаріальної контори.

Від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною оспорюваного договору дарування, та не довела у встановленому законом порядку, що спірним договором порушено її суб'єктивні права та обов'язки, а також не довела порушення відповідачем законодавства, яке регулювало укладення договору дарування. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог встановлення факту прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вважається такою, що прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР і у підтвердженні цього факту у судовому порядку немає необхідності, водночас ОСОБА_3 не надала суду доказів звернення до нотаріуса за оформленням спадщини та відмову нотаріуса у вчинені нотаріальної дії і що ця можливість для неї втрачена.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися неможливо.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_7 був власником житлового будинку по АДРЕСА_2

07 серпня 1997 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар вищевказаний житловий будинок. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №2-1669.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 15 травня 2017 року.

04 липня 2017 року ОСОБА_4 відчужив спірний будинок ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Крижопільського районного нотаріального округу Питель М.С.

ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_7, що підтверджується посвідкою про народження серії НОМЕР_3 (а.с.11).

Позивач заявила вимогу про визнання недійсним договору дарування з підстав, що ОСОБА_7 вчинив його під впливом помилки, оскільки був особою похилого віку та страждав на хронічні хвороби, що спричинили проблеми з зором, а тому не міг самостійно прочитати текст договору, також такий текст йому не зачитувався нотаріусом. ОСОБА_7 помилявся щодо природи правочину, оскільки мав на меті укладення договору довічного утримання, це було єдине житло останнього, останній потребував стороннього догляду, фактична передача будинку не відбулася і він продовжував в ньому проживати, а відповідач в цьому будинку не проживав та не був зареєстрованим. Позивач як спадкоємець за законом першої черги є правонаступником усіх прав та обов'язків щодо спірного будинку, зокрема, щодо права оспорювання цього договору.

Суд першої інстанції дослідивши обставини справи, надавши їм належну оцінку, правильно встановив коло спірних правовідносин та норми матеріального права, які їх регулюють, та з підстав, встановлених ст. 56 ЦК УРСР, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування.

Так, на момент укладення договору дарування 07 серпня 1997 року, спірні правовідносини регулювалися ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 56 УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» N 3 від 28 квітня 1978, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Виходячи з чого, оспорювання договору з підстав вчинення його під впливом помилки, можливо лише стороною цього договору, яка діяла під впливом помилки.

Це право є суб'єктивним правом особи і не може бути успадковано.

Таким чином, ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного договору, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги про визнання недійсним договору дарування з підстав, що ОСОБА_7 діяв під впливом помилки, не підлягають до задоволення.

Водночас висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про встановлення факту прийняття спадщини є передчасними.

На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, спірні правовідносини регулювалися нормами ЦК УРСР (1963 року).

Заповіт на випадок своєї смерті ОСОБА_7 не склав.

Згідно із ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно із ст. 528 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Встановлений порядок оформлення права на спадщину не обмежував спадкоємця строком звернення до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області від 12 березня 2018 року №773 спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 Крижопільською державною нотаріальною конторою не заводилася (а.с. 184).

Як встановлено п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 18 червня 1994 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначала, що після відкриття спадщини, вступила в управління ощадними книжками ОСОБА_7, сімейними фотокартками, однак не проживала на момент відкриття спадщини із спадкодавцем, а тому факт прийняття спадщини не може бути встановлений в позасудовому порядку.

Встановлення цього факту було необхідно ОСОБА_3 для обґрунтування підстав звернення з позовом про визнання договору дарування недійсним, а також оформлення права на спадщину після смерті батька, тобто створення умов здійснення нею особистих немайнових та майнових прав, підтвердження наявності права.

Оскільки встановлення факту прийняття спадщини пов'язується з наступним вирішенням спору про право, відповідно до ч.6 ст. 294 ЦПК України такий факт встановлюється в порядку позовного провадження.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 надала копії ощадних книжок виданих на ім'я ОСОБА_7 (а.с. 140-143).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.285 ЦПК ( 1502-06 )).

Отже, докази вступу в управління чи володіння спадковим майном, передбачені п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, необхідні для підтвердження цього факту в нотаріальному порядку. Якщо ж визначені Інструкцією документи відсутні або їх недостатньо, справа вирішується судом.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що у підтвердженні факту прийняття спадщини ОСОБА_3 в судовому порядку немає необхідності, оскільки позивач є такою, що прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) є необґрунтованим, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права відповідає нормам закону.

Позивачем надані належні та допустимі докази прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

За таких обставин, суд першої інстанції з порушенням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту прийняття спадщини, а тому відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем ОСОБА_3 за вимогу про встановлення факту прийняття спадщини сплачено судовий збір в розмірі 704,8 грн. відповідно до квитанції №3600631 від 21 лютого 2018 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту прийняття спадщини скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована АДРЕСА_3), яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_4 (зареєстрований АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_3 704, 80 грн. судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 липня 2018 року.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно з оригіналом: