Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 462/1743/11

провадження № 61-20000св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2011 року у складі судді Мельничук О. Я. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року у складі суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що через неналежне виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором від 23 липня 2008 року № 017-2008-2498 виникла заборгованість в розмірі 803,54 доларів США, що на час її нарахування еквівалентно 6378,26 грн. Вказана заборгованість підлягає стягненню на користь банку солідарно як з боржника так і з поручителя ОСОБА_5

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2011 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 6378,78 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не виконав зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя ОСОБА_5, яка несе солідарну відповідальність перед банком, згідно договору поруки.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2011 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції в частині вирішення вимог банку до боржника визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про їх задоволення. Разом з тим, поруку ОСОБА_5 припинено на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки банк звернувся з вимогами до поручителя після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Рішення районного суду в частині вирішення вимог банку до боржника відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

18 січня 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог до позичальника.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги банку є необґрунтованими, докази отримання ОСОБА_4 кредиту відсутні.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Згідно статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судами встановлено, що 23 липня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 017-2008-2498, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 25000,00 доларів США зі сплатою 16, 95% річних строком до 10 липня 2022 року, що підтверджується заявою на видачу готівки від 23 липня 2008 року № 017В01.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 017-2008-2499-Р/1, згідно якого поручитель відповідає за виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, а також договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

16 квітня 2009 року ПАТ «Універсал Банк» надіслало відповідачам письмову вимогу за № 011/069 про погашення наявної заборгованості за кредитним договором № 017-2008-2498 від 23 липня 2008 року у тридцятиденний строк, й повідомлено, що у випадку невиконання цієї вимоги настає достроковий термін повернення всієї суми кредиту, яку банк буде вимушений стягувати в примусовому порядку, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За результатами проведених прилюдних торгів по примусовому виконанню виконавчого напису нотаріуса № 793 від 5 червня 2009 року про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № 017-2008-2498 від 23 липня 2008 року було реалізовано передану відповідачами в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, проте коштів, одержаних від реалізації предмету іпотеки, не вистачило для погашення в повному розмірі заборгованості за кредитним договором.

Отже, ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі не виконав, унаслідок чого станом на 18 листопада 2011 року виникла заборгованість в розмірі 6378,26 грн.

Аналіз зазначених норм та встановлені обставини справи дають підстави для висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення вимог банку до ОСОБА_4 та стягнення з останнього кредитної заборгованості, встановивши, що відповідач не виконав зобов'язання за кредитним договором від 23 липня 2008 року № 017-2008-2498.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про відсутність доказів отримання ОСОБА_4 кредиту не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження. На підтвердження факту отримання ОСОБА_4 кредитних коштів позивачем надано заяву про отримання готівки, яка є одним із документів, що підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника і який є обов'язковим для пред'явлення під час примусового стягнення заборгованості боржника за кредитом в судовому порядку.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_5 не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 серпня 2011 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик