Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 554/4879/16-ц

провадження № 61-17344св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: виконавчий комітет Полтавської міської ради, територіальна громада міста Полтава в особі Полтавської міської ради,

треті особи: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 15 листопада 2016 року у складі судді Тимошенко Н. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Лобова О. А., Абрамова П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду позовом про визнання його членом сім'ї брата - ОСОБА_5 та визнання права користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з вересня 2014 року постійно проживав разом із хворим братом однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1, доглядав за ним. Квартира перебуває на балансі комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «ЖЕО № 2»).

Наймачем цього житлового приміщення був ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Після його смерті він (позивач) продовжує проживати у спірній квартирі, несе витрати з її утримання, сплачує за комунальні послуги.

Вважає, що він є членом сім'ї наймача ОСОБА_5 та має право у подальшому користуватись житлом і отримати статус наймача, у зв'язку з чим просив позов задовольнити.

У серпні 2016 року КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради звернулось до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що після смерті квартиронаймача ОСОБА_5 його брат ОСОБА_4 самовільно займає спірну квартиру, без будь-яких на те правових підстав, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 членом сім'ї ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні позову КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради відмовлено.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 16 лютого 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем факту набуття права користування спірною квартирою, проживання однією сім'єю із померлим наймачем, ведення спільного з ним господарства.

Встановивши відсутність підстав для виселення ОСОБА_4 із спірного житлового приміщення, суд відмовив у задоволенні позову КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4 та про задоволення позовних вимог КП «ЖЕО № 2».

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не звернули увагу на норми житлового законодавства, які визначають порядок вселення осіб у житло, що перебуває у комунальній власності, не з'ясували, чи дотриманий цей порядок при вселенні ОСОБА_4 до спірної квартири.

У липні 2017 року виконавчий комітет Полтавської міської ради та Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради подали пояснення на касаційну скаргу, у яких просили її задовольнити та скасувати оскаржувані судові рішення.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 554/4879/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду та перебуває на балансі КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради.

20 грудня 1984 року виконавчий комітет Октябрської ради народних депутатів міста Полтави видав ОСОБА_5, який є рідним братом ОСОБА_4, ордер № 1725 на право зайняття двокімнатної квартири № 14 загальною житловою площею 29,37 кв. м, за вищезазначеною адресою.

Відповідно до довідки від 22 грудня 2014 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Луганської області та мешканець міста Луганська, перемістився з тимчасово окупованої території у АДРЕСА_1

З вересня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який через незадовільний стан здоров'я потребував сторонньої допомоги, проживали разом у спірній квартирі та вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер.

Після смерті брата ОСОБА_4 залишився проживати у його квартирі, оскільки іншого житла не має.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що ОСОБА_4, який є рідним братом ОСОБА_5, вселився у спірну квартиру як член сім'ї наймача ще у вересні 2014 року та проживає в ній до теперішнього часу, вів спільне господарство з померлим наймачем, приймав участь в утриманні спірною житлового приміщення та сплаті комунальних платежів, іншого житла не має,оскільки будинок, в якому він проживав у місті Луганську, зруйнований у результаті прямого влучення міни, зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права користування спірною квартирою.

Крім того, встановивши, що померлий ОСОБА_5 до вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру проживав в ній сам, інших членів сім'ї, окрім брата, в нього не було, доказів того, що ОСОБА_5 заперечував проти вселення брата в квартиру чи не надавав згоди на це, немає, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради про виселення.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, зокрема, показань свідків, і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи скарги КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради про порушення порядку вселення ОСОБА_4 до спірної квартири колегія суддів відхиляє, оскільки не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

До того ж зазначені обставини були предметом перевірки судами попередніх інстанцій.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат