Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/10784/16-ц

провадження № 61-34216св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство освіти і науки України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року, у складі головуючого-судді Маліновської В. М., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Вербової І. М., Болотова Є. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України про визнання фактів та зобов'язання відшкодувати суми завданих збитків та моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі частини другої статті 121 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_4 не усунув недоліки своєї позовної заяви відповідно до ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 23 березня 2016 року.

Не погоджуючись із судовим рішенням суду першої інстанції, у липні 2016 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, прийняті з порушенням норм процесуального права.

ОСОБА_4 зазначав, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 6, 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 червня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

01 червня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України про визнання фактів та зобов'язання відшкодувати суми завданих збитків та моральної шкоди.

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 не усунув недоліки своєї позовної заяви відповідно до ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 23 березня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для приведення її у відповідність вимогам статті 119 ЦПК України, а саме для надання документу, що підтверджує сплату судового збору.

На виконання вказаної ухвали від ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява на усунення недоліків, проте недоліки, вказані в ухвалі усунуто так і не було.

Згідно з частиною другою статті 121 ЦПК України заява вважається неподаною і повертається позивачеві, якщо він відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність визнання позовної заяви неподаною та її повернення, оскільки ОСОБА_4 не було виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху й не усунуто зазначені у ній недоліки.

Доводи касаційної скарги про те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 6, 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», є безпідставними з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), № 28249/95, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), виключно відповідно до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Згідно пунктів 6, 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення; громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб.

Також, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» пільгу щодо сплати судового збору мають позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

ОСОБА_4 подано позовну заяву до суду про визнання фактів та зобов'язання відшкодувати суми завданих збитків та моральної шкоди. Така категорія справ не містить пільг щодо сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвали судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик