Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/3476/17

провадження № 61-29348 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у складі судді Новак А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада

2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк»), третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим.

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 18 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ML-004/283/2008.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки

№ SR-004/283/2008, відповідно до якого він поручився перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, як солідарний боржник.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 428 582,73 грн.

Посилаючись на те, що банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, пред'явивши 04 серпня 2010 року вимоги до боржника та поручителя про стягнення всієї суми заборгованості, а відтак змінив строки виконання зобов'язання у зв'язку з чим відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася, просив визнати припиненим договір поруки № SR-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішеннямГолосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2013 року, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання договору поруки припиненим, не встановлено обставин припинення поруки, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Обставини, на які посилається позивач у цій справі як на підставу своїх вимог є аналогічними, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що факт чинності поруки ОСОБА_1 встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2013 року та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року, які набрали законної сили, а тому відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню. Ураховуючи наведене вважав, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання поруки припиненої відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

У грудні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, у якій заявник просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року, і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що ршення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову з підстав наявності рішень, якими встановлено факт чинності поруки, проте сторони, підстави і предмет спору у цих справах є різними, а тому це не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору і не може бути підставою для відмови у позові. Крім того, судами не ураховано, що пред'явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 04 серпня 2010 року, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у квітні 2012 року, шестимісячний строк пред'явлення позову до ОСОБА_1 сплинув, а тому порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Зазначеним обставинам суди належної правової оцінки не надали, у зв'язку з чим необгрунтовано відмовили в позові.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права, а тому підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ML-004/283/2008, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит на суму 88 000,00 швейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента у розмірі 4,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку), з кінцевим строком повернення кредиту - 18 липня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором, 18 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR-004/283/2008, за умовами якого позивач зобов'язався відповідати перед банком як солідарних боржник.

16 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено додатковий договір до кредитного договору, відповідно до якого графік платежів в рахунок погашення заборгованості був викладений в новій редакції.

17 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір №1 до кредитного договору № МL-004/283/2008 від

18 липня 2008 року, відповідно до якого були внесені зміни до кредитного договору.

Того ж дня, між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» була підписана додаткова угода №1 до договору поруки.

18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» (продавець) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (покупець) укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого продавець відступив покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе і кредитний договір № ML-004/283/2008 від 18 липня

2008 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до пункту 4 договору поруки та положень розділу ІV додаткового договору № 1 до договору поруки договір поруки діє до виконання зобов'язань за кредитним договором.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У квітні 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від

25 грудня 2013 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

№ ML-004/283/2008 від 18 липня 2008 року задоволено.

Наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості не свідчить про чинність поруки та не унеможливлює її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, у постанові від

31 жовтня 2018 року у справі № 14-318 цс 18, відступивши від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості.

Водночас ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором після ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 08 жовтня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року, не заявляв.

Обставини, якими заявник обгрунтовував свої вимоги щодо припинення поруки за договором поруки від 18 липня 2008 року № SR-004/283/2008, зокрема щодо пред'явлення кредитором вимоги до поручителя з пропуском шестимісячного строку, були предметом дослідження Голосіївського районного суду м. Києва під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання припиненим договору поруки, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, від 18 липня 2008 року № SR-004/283/2008, рішенням якого 03 травня 2013 року у задоволені зазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2013 року встановлено, та відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягає доказуванню факт відсутності передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України підстав припинення поруки за договором поруки від 18 липня 2008 року № SR-004/283/2008.

При цьому, суди виходили з відсутності правових підстав для закриття провадження у справі, не зважаючи на тотожність предмету, підстав пред'явленого позову та позову, який був розглянутий Голосіївським районним судом м. Києва, а також сторін у справі.

З такими висновками судів попередніх інстанцій не може погодитись з наступних підстав.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Згідно частини другої статті 223 ЦПК України 2004 року після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, грунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв'язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 205 ЦПК України 2004 року, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Сторони, підстави та предмет позову у справі, у якій ухвалені оскаржувані судові рішення, є тотожними підставам та предмету позову у справі № 752/3003/13-ц, в якій ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову, яке набрало законної сили.

Таким чином, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» з тих самих підстав та з тим самим предметом, щодо яких Голосіївським районним судом м. Києва 03 травня 2013 року ухвалено судове рішення, що набрало законної сили. Проте суди попередніх інстанцій, встановивши зазначені обставини, не закрили провадження у справі, а помилково повторно розглянули позов ОСОБА_1

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим закрити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик