Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 317/2548/14-ц

провадження № 61-11815св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області,

відповідачі: Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області, ОСОБА_2,

треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, Обслуговуючий садівничий кооператив «Козацька садиба», Товариство з обмеженою відповідальністю «Стихія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Ачкасова О. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року прокурор Запорізького району Запорізької області (далі - прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, Головного управління Держземагенства у Запорізькій області з позовом до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області (далі - Запорізька РДА), ОСОБА_2, Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, треті особи: Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області, Обслуговуючий садівничий кооператив «Козацька садиба» (далі - ОСК «Козацька садиба»), про визнання частково незаконним та скасування розпорядження Запорізької РДА, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію державного акта, витребування та повернення земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що перевіркою, проведеною прокуратурою Запорізького району, встановлено, що розпорядженням голови Запорізької РДА від 03 березня 2006 року № 14/33 затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 4,8969 га (сіножаті) в оренду громадянам - членам ОСК «Козацька садиба» для ведення садівництва, розташованої на землях запасу Долинської сільської ради за межами населеного пункту, на 49 років. На підставі вказаного розпорядження 06 квітня 2006 року між Запорізькою РДА та ОСК «Козацька садиба» було укладено договір оренди земельної ділянки, який розірвано на підставі договору від 20 вересня 2010 року. Розпорядженням голови Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 передано безоплатно у власність 42 громадянам земельні ділянки загальною площею 3,6541 га (сади) за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», розташовані за межами населених пунктів Долинської сільської ради. Зокрема, у власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0848 га для ведення садівництва. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 від 05 квітня 2007 року. Прокурор вважав, що розпорядження голови Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_2 є незаконним та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на його підставі, - визнанню недійсним, оскільки порушено порядок приватизації земельної ділянки. Спірна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 без розроблення відповідного проекту землеустрою. Листом Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 10 квітня 2014 року № 1756 повідомлено, що згідно з генеральним планом розвитку міста Запоріжжя, затвердженим рішенням Запорізької міської ради від 15 вересня 2004 року, територія земельних ділянок, які передані у власність членам ОСК «Козацька садиба», визначена як територія багатоквартирної каскадної забудови. Використання зазначених земельних ділянок для садівництва суперечить генеральному плану міста. Тому прокурор просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Козацька садиба» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0848 га за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2 05 квітня 2007 року, скасувати запис про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05 квітня 2007 року № 03, витребувати у ОСОБА_2 та зобов'язати її повернути на користь Головного управління Держземагенства у Запорізькій області земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,0848 га, розташовану на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (за межами населених пунктів), ОСК «Козацька садиба», ділянка НОМЕР_3.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року до участі у справі як третю особу залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Стихія».

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року до участі у справі залучено правонаступника прокурора Запорізького району Запорізької області - Запорізьку місцеву прокуратуру № 2 Запорізької області.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року до участі в справі залучено правонаступника позивача Головного управління Держземагенства у Запорізькій області - Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області. Виключено з числа відповідачів Реєстраційну службу Запорізького районного управління юстиції Запорізької області.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що заявлені прокурором позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки зі змісту позовної заяви та наданих позивачем доказів не вбачається наявність факту порушення або оспорювання права Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області або інших осіб. Також підставою для відмови в задоволенні позову стало те, що оскарження розпорядження голови Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 може бути здійснене виключно в межах позовної давності, встановленої статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яку позивач пропустив.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області відхилено, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що докази та обставини, наведені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують. При ухваленні рішення місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Порушень, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів апеляційного суду не встановлено.

У лютому 2017 року заступник прокурора Запорізької області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в порушення статей 79, 92, 93, 116, 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 20, 29, 50 Закону України «Про землеустрій» суди дійшли хибного висновку про те, що на час передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки вона перебувала у її користуванні. ОСОБА_2 не зверталася з особистим клопотанням (заявою) про передачу їй земельної ділянки загальною площею 0,0848 га до Запорізької РДА. Оспорюване розпорядження винесено виключно на підставі звернення голови ОСК «Козацька садиба» МатвієнкаП. Д. від 11 січня 2007 року. Рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту відведення спірної земельної ділянки не приймалося. Розпорядження місцевої державної адміністрації про передачу у власність громадянам для ведення садівництва земельних ділянок, що не перебувають у їх користуванні та межі яких в натурі не встановлені, повинно прийматися виключно на підставі їх клопотання (звернення) та розробленого у встановленому законом порядку проекту їх відведення. Можливість приватизації землі без розроблення будь-якої документації із землеустрою законодавством виключена. Земельна ділянка площею 0,0848 га була індивідуально визначена та отримала кадастровий номер лише в результаті розроблення технічної документації щодо передачі земельних ділянок у власність членів ОСК «Козацька садиба» на підставі договору від 15 лютого 2007 року № 15, тобто після прийняття розпорядження від 09 лютого 2007 року № 2/12, хоча на той час мала вже існувати як об'єкт речових прав. Генеральний план забудови території ОСК «Козацька садиба», на який послався апеляційний суд, не належить до жодного із видів документації із землеустрою та не відповідає вимогам, що визначені статтею 29 Закону України «Про землеустрій» та статтею 118 ЗК України до такої документації. Вказаний документ є лише схематичним зображенням приблизного місцезнаходження місць загального користування кооперативу та земельних ділянок, які планувалися для приватизації. Під час розгляду справи суди не врахували положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Дослідивши всі обставини справи, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на помилкові висновки місцевого суду щодо застосування до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 та статей 140, 143 ЗК України.

Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу і просила її відхилити, посилаючись на те, що ОСОБА_2 як член ОСК «Козацька садиба» і користувач земельної ділянки у визначеному законом порядку безоплатної приватизації набула право власності на спірну ділянку. Прокурором пропущено позовну давність для звернення до суду. Суди дійшли правильного висновку, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 17 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 лютого 2018 року справу № 317/2548/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що розпорядженням Запорізької РДА від 03 березня 2006 року № 14/33 затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 4,8969 га (сіножаті) громадянам - членам ОСК «Козацька садиба» для ведення садівництва, розташованої на землях запасу Долинської сільської ради, за межами населеного пункту з послідуючим наданням в оренду терміном на 49 років.

На підставі вказаного розпорядження 06 квітня 2006 року між Запорізькою РДА та ОСК «Козацька садиба» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, згідно з пунктом 14 якого земельну ділянку передано в оренду для ведення садівництва.

Розпорядженням Запорізької РДА від 06 грудня 2006 року № 14/486 внесено зміни до розпорядження від 03 березня 2006 року № 14/33 в частині визначення площі земельної ділянки, а саме, зменшено її розмір з 4,8969 га до 4,7263 га. На виконання вказаного розпорядження внесено відповідні зміни до договору оренди земельної ділянки, зокрема визначено розмір переданої в оренду земельної ділянки - 4,7263 гасіножаті.

На підставі розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 передано безоплатно у власність 42 громадянам земельні ділянки загальною площею 3,6541 га (сади) за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», що розташовані за межами населених пунктів Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області в розмірах, закріплених в їхньому користуванні з підстав членства в кооперативі.

У додатку до цього розпорядження зазначено, що у власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0848 га для ведення садівництва.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 05 квітня 2007 року отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Заявлений у червні 2014 року позов прокурор обґрунтовував незаконністю передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 на підставі розпорядження Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12, вважаючи, що відповідач не була землекористувачем цієї земельної ділянки, проект землеустрою та технічна документація щодо відведення спірної земельної ділянки не розроблялися та не затверджувалися, цільове призначення не визначалося, що було встановлено проведеною 17 квітня 2014 року перевіркою дотримання вимог земельного законодавства за участю спеціалістів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області.

Однак ОСК «Козацька садиба» передано в оренду земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення садівництва і саме з таким цільовим призначенням у подальшому були передані земельні ділянки у власність членам кооперативу, зокрема й ОСОБА_2, про що зазначено у розпорядженні Запорізької РДА від 09 лютого 2007 року № 2/12 про приватизацію земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян з підстав їх членства в ОСК «Козацька садиба».

Відповідно до пункту а) частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема на землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною першою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Статтею 21 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідно до частини першої, пункту а) частини третьої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації

щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за

місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частини перша, друга статті 118 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 35 ЗК України кожний член садівницького товариства має право вимагати визнання за ним права власності на земельну ділянку, якою він користується, з оформленням на нього особисто права власності на земельну ділянку.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є членом ОСК «Козацька садиба» на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу, оформленого протоколом від 14 березня 2006 року.

ОСК «Козацька садиба» є обслуговуючим кооперативом, предметом діяльності якого є вирощування (виробництво) членами кооперативу на виділених їм ділянках фруктів, ягід, овочів та іншої сільськогосподарської продукції. Право кожного члена кооперативу оформити виділену йому земельну ділянку у власність передбачено у пункті 5.5 Статуту кооперативу.

Рішенням загальних зборів членів ОСК «Козацька садиба» від 21 грудня 2006 року (протокол № 5) затверджено генеральний план забудови території ОСК «Козацька садиба», здійснено розподіл земельних ділянок між членами кооперативу та затверджено їх реєстр, згідно з яким ОСОБА_2 виділено у користування земельну ділянку НОМЕР_3 площею 0,0848 га.

Затверджений рішенням зазначених зборів генеральний план забудови був виконаний на підставі договору від 18 вересня 2006 року № 089106 Державним науково-дослідним та проектним інститутом «Дніпроелектроконструкція» і відповідно до вказаного плану встановлювалися межі як земельних ділянок, що перебувають у користуванні членів кооперативу, так і земель загального користування. Вказані обставини спростовують доводи про те, що земельна ділянка НОМЕР_3 площею 0,0848 га ОСОБА_2 в натурі не виділялася і у її користуванні не перебувала, як і доводи про відсутність передбачених частиною другою статті 118 ЗК України технічних матеріалів на підтвердження розміру земельної ділянки для прийняття органом виконавчої влади рішення щодо її приватизації.

Такий же правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 61-4019св18.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що при передачі у власність ОСОБА_2 як члену садівничого товариства спірної земельної ділянки та видачі їй державного акта на право власності на земельну ділянку були дотримані вимоги чинного та той час законодавства, а тому доводи прокурора про те, що втручання у право власності ОСОБА_2 відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття нею права власності на земельну ділянку, є недоведеними.

Стаття перша Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» зазначається про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Доводи касаційної скарги про невизначення меж ділянки в натурі, про порушення порядку зміни цільового призначення землі, про неправильні висновки суду щодо оцінки порушень законодавства районною державною адміністрацією, про не розроблення та не надання на затвердження районній адміністрації проекту землеустрою тощо базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими прокурор обґрунтував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судами попередніх інстанцій. Ці доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову ще й з підстави пропуску прокурором позовної давності.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За обставин, коли позов не доведено, посилання судів на сплив позовної давності і застосування відповідних наслідків є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи це не призвело, тому не тягне за собою скасування оскаржуваних судових рішень, однак таке посилання підлягає виключенню з мотивувальної частини судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, зміст оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи було допущено порушення вказаних норм матеріального права в частині одночасного зазначення підстав для відмови в позові по суті заявлених вимог та у зв'язку зі спливом позовної давності. Тому рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року підлягають зміні шляхом виключенням з їх мотивувальних частин посилання на сплив позовної давності як правову підставу відмови в позові.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року змінити.

Виключити з мотивувальних частин рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року посилання на сплив позовної давності як правову підставу відмови в позові.

В решті рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик