Справа № 127/830/17
Провадження № 22-ц/772/1689/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2018 рокуСправа № 127/830/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В.П., Оніщука В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 апеляційну скаргу адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Бойка С.І. о 10:03 год. у залі суду, повний текст судового рішення складено 20 червня 2018 року,

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2003 року до січня 2017 року вона постійно спільно проживала із ОСОБА_4 однією сім'єю та вела з ним спільне господарство. За вказаний період вони проживали за однією адресою, вели домашнє господарство, у них народився спільний син, мали спільний побут та бюджет.

За час спільного проживання було придбано у власність автомобіль «Volkswagen T4», 2000 року випуску та квартиру АДРЕСА_1.

Внутрішні оздоблювальні роботи в цій квартирі продовжувались досить тривалий час. В ремонті квартири вона брала безпосередню участь шляхом придбання будівельних матеріалів та оплати вартості будівельних робіт, придбання меблів тощо, за рахунок коштів, які вона отримувала від підприємницької діяльності.

Спірна квартира на праві власності належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2003 року до січня 2017 року; визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen T4», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на ? частину автомобіля «Volkswagen T4», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 з січня 2003 року до січня 2017 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen T4», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля «Volkswagen T4», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи позивача знайшли підтвердження в судовому засіданні; наявність факту проживання за однією адресою, ведення спільного господарства, спільного бюджету, проживання однією сім'єю з 2003 року до січня 2017 року підтверджено належними та допустимими доказами, в тому числі показаннями свідків та наданими для огляду світлинами.

У липні 2017 року адвокат Чернілевська Р.В. подала до Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норма матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене у справі рішення й ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Сімейного кодексу України щодо встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з січня до грудня 2003 року, оскільки Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР, що діяв як джерело права до 31 грудня 2003 року, не містив норми, яка б дозволяла встановити факт спільного проживання та визнавати майно спільною власністю осіб, що не перебували в шлюбі між собою.

Також судом до спірних правовідносин неправильно застосовано норму статті 74 СК України, оскільки позивачем не надано доказів того, що саме в період придбання спірного майна сторони проживали однією сім'єю: вели спільне господарство, спільні витрати та придбавали інше майно в інтересах сім'ї.

Кожна із сторін окремо займалися підприємницькою діяльністю й отриманий дохід використовували на власний розсуд, що свідчить про відсутність спільного бюджету, однак суд першої інстанції не надав цьому належної оцінки.

Також суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач з 2010 року до жовтня 2016 року був зареєстрований та проживав в селі Приборівка Вінницького району Вінницької області.

Не надано судом оцінки і тому, що інвестиційний договір на будівництво житла укладав саме відповідач.

Судом першої інстанції прийнято до уваги показання одних свідків, однак не спростовані показання свідків про те, що сторони не мали спільного бюджету та проживали окремо.

Всі ці обставини в сукупності свідчать про те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, не вірно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, не надав оцінку всім доказам та дійшов до необґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом апеляційної строк не надійшов.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (Т.1 ст. 13).

Відповідно до інвестиційного договору по будівництву квартири в багатоквартирному житловому будинку № 01/13 від 30 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 (замовник) та ОСОБА_7 (підрядник), в порядку та на умовах, визначених цим договором замовник доручає, а підрядник зобов?язується на свій ризик власними і залученими силами і засобами виконати у 2013-2014 роках будівельно-монтажні роботи на будівництві по будівництву трикімнатної квартири за проектним номером АДРЕСА_1 в багатоквартирному житловому будинку, відповідно до проектно-кошторисної документації. Ціна за даним договором становить 549 900 гривень.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 32044592 від 06 січня 2015 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4

Відповідно до облікової картки транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіль Volkswagen Т4, білого кольору, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_4. Дата реєстрації 15 липня 2005 року ( а.с.89, т.1).

За положеннями ч. 2 ст. 3 СК сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім?ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв?язках. Обов?язковою умовою для визнання їх членами сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства; наявності у сторін спільного бюджету; проведення спільних витрат; придбання іншого майна в інтересах сім?ї.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, потрібно встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

З наведеного вище положення про осіб, які складають сім?ю випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказувала на те, що вона з 2002 року проживала з відповідачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу, сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вкладали спільну працю та несли спільні витрати по придбанню майна.

При цьому вказала, що після знайомства з відповідачем більше одного року вони проживали у квартирі, яку винаймав відповідач, згодом, після народження спільного сина, сторони проживали до серпня 2015 року у батьків позивача за адресою: АДРЕСА_4, а після завершення ремонту у спільній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується випискою з погосподарської книги (т. 1 а.с. 14-16).

Натомість з довідки, виданої виконавчим комітетом Приборівської сільської ради 16 лютого 2014 року № 66 слідує, що ОСОБА_4 зареєстрований в с. Приборівка Липовецького р-ну Вінницької обл. Його сім?я складається з дочки та внучки ( а.с. 164, т.1).

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Стадницької сільської ради 18 квітня 2017 № 327 ОСОБА_4 з травня 2008 року по вересень 2008 року проживав в будівлі без реєстрації по АДРЕСА_5. (а.с. 166, т.1).

З акту щодо проживання особи в населеному пункті від 14 квітня 2017 року, посвідченого сільським головою с. Стадниці слідує, що ОСОБА_4 з травня 2008 року по вересень 2008 року проживав в будівлі, розташованій за адресою АДРЕСА_5. (а.с. 167, т.1)

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Приборівської сільської ради 13 квітня 2017 року № 191 ОСОБА_4 з 19 жовтня 2010 року по 19 жовтня 2016 року проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 167).

Указані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що відповідачем у спірний період укладалися правочини з відчуження об?єктів нерухомого майна.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 15 березня 2005 року ОСОБА_4 продав 79/100 частин вбудованих приміщень в будинку АДРЕСА_7 за ціною 250 000 грн; за договором купівлі-продажу від 15 лютого 2007 року ОСОБА_4 продав будинок кондитерського цеху з добудовами і спорудами, розташований в АДРЕСА_8 вартістю 103 073 грн; 12 червня 2008 року ОСОБА_4 відчужив земельну ділянку, що розташована у с. Зарванці Вінницького району Вінницької області за ціною 54 000 грн; 01 квітня 2015 року відповідачем укладено договір щодо продажу нежитлової будівлі площею 145,8 м2, розташованої в АДРЕСА_9 вартістю 71 000 грн; 01 квітня 2015 року відповідачем відчужено земельну ділянку площею 1,3450 га вартістю 71 000 грн (т. 1 а.с. 172-182).

При цьому, під час укладення зазначених договорів з відчуження об?єктів нерухомого майна, позивач нотаріально посвідченої згоди не надавала.

Також у спірний період відповідач отримував у строкове платне користування кредитні кошти у банківських установах (т. 1 а.с. 183-187).

При цьому позивач згоди на укладення цих договорів не надавала.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З пояснень свідків у судовому засідання, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, судом не встановлено ознак спільного проживання сім?єю, за якими чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, проводять спільні витрати, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру.

Спільний відпочинок на морі, спільні поїздки, спільне святкування свят, про що надані суду світлини, зазначення відповідачем адреси місця проживання позивача для листування на документах, що подавалися до суду при розгляді інших справ, суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без шлюбу, не є достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім?ї, витрачання коштів на спільні цілі тощо.

Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Письмові докази надані позивачем, зокрема документи про замовлення меблів та будівельних матеріалів, які на її думку свідчать про доведеність факту спільного проживання та ведення спільного господарства, наявність між сторонами взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, за заявлений період не можна вважати достатніми та переконливими доказами.

Так само позивачем не надано належних і допустимих доказів про отримання від ОСОБА_7 та повернення йому коштів, які за посиланням позивача, були витрачені на придбання квартири.

У матеріалах справи наявні документи про те, що позивач є суб?єктом підприємницької діяльності та отримувала дохід, однак отримані нею доходи не свідчать про можливість придбання спірного майна.

Натомість відповідачем надані докази про можливість придбання майна за рахунок коштів, отриманих від відчуження нерухомого майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У зв'язку зі зміною сімейного та цивільного законодавства і введення у дію з 01 січня 2004 року нових Сімейного та Цивільного кодексів України було встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 СК України). Встановлення факту проживання однією сім'єю в період до 1 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім'ю України.

За положеннями частини 1 статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності.

Проте у справі, яка переглядається, суд першої інстанції принцип дії закону в часі, а саме: КЗпШС УРСР та статтю 5 ЦК України не застосовував та дійшов помилкового висновку про встановлення факту проживання позивача і відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період до 01 січня 2004 року.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до січня 2017 року і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як визнання нерухомого та рухомого майна об?єктами права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на ? частку указаного майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, стягненню з позивача на користь відповідача підлягає сума судового збору, сплачена відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 13 920 гривень.

Керуючись ст. ст. 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 920 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.П. Рибчинський

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький