Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4928/14-ц

провадження № 61-23649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Державна реєстраційна служба України, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 31 травня 2007 року № 0 в розмірі 581 979 грн 05 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві власності, припинити право власності іпотекодавців на зазначений предмет іпотеки та виселити їх, витребувати в них правовстановлюючі документи на іпотечне майно.

Банк обґрунтовував вимоги неналежним виконанням ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором від 31 травня 2007 року та наявністю непогашеної кредитної заборгованості.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2016 року у складі судді Олексюк А. В. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором про надання споживчого кредиту від 31 травня 2007 року № 0 в розмірі 581 979 грн 05 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 41 664,32 доларів США, що еквівалентно 333 022 грн 91 коп.; заборгованість за відсотками - 31 146,77 доларів США, що еквівалентно 248 956 грн 13 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно вартістю 799 900 грн.

В решті позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд зробив висновок про те, що позичальник належним не виконала зобов'язань за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, внаслідок чого були порушені майнові права позивача, які підлягають судовому захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки із визнанням за банком права власності на це майно. Відмовляючи в іншій частині позову суд виходив із необґрунтованості вимог.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., Русинчука М. М., рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд мотивував рішення тим, що позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який не передбачений законом.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вважає помилковим висновок апеляційного суду про відмову в позові у зв'язку з неправильно обраним банком способом звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки за змістом статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суд вправі звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитного боргу шляхом передачі іпотекодержателю права власності на це майно.

У статті 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу № 161/4928/14-ц та матеріали касаційного провадження передано судді-доповідачеві.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції переглядав рішення суду першої інстанції по суті тільки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а також те, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з відмовою апеляційного суду у задоволенні зазначених позовних вимог, суд касаційної інстанції здійснює касаційний перегляд оскаржуваного судового рішення лише в указаній частині.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 31 травня 2007 року між акціонерним комерційно-інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 14,0 % річних строком до 31 травня 2017 року.

Того ж дня з метою забезпечення повернення кредиту АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачі передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 березня 1998 року відділом приватизації житлового фонду виконкому Луцької міської ради згідно з розпорядженням № 296-р.

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно із пунктами 4.2 і 4.5 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» і Національним банком України укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором від 31 травня 2007 року № 0 та вказаним договором іпотеки від 31 травня 2007 року.

Станом на 28 січня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить 581 979 грн 05 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 41 664,32 доларів США, що еквівалентно 333 022 грн 91 коп.; заборгованість за відсотками - 31 146,77 доларів США, що еквівалентно 248 956 грн 13 коп.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стала відмова відповідачів від виконання вимог банку добровільно достроково погасити вказану суму боргу.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, забезпеченого договором іпотеки, та наявності непогашеної заборгованості, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд зробив висновок про те, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем на підставі судового рішення.

Колегія погоджується з висновком суду апеляційної інстанції.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Ураховуючи наведене, а також те, що договір іпотеки не містить погодження сторін про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі предмету іпотеки у власність банку за судовим рішенням, апеляційний суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно, оскільки такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не передбачений.

Аргументи касаційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, висновків апеляційного суду не спростовують.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Волинської області від 13 березня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат