АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/113/18 22-ц/774/1332/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 213/113/18

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання : Гладиш К.І.

сторони : позивач ОСОБА_1,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2018 року, яке ухвалене суддею Поповим В.В. у місті ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», (далі ПАТ «ПівдГЗК») про стягнення моральної шкоди.

В мотивування заявлених вимог зазначив, що, працюючи протягом тривалого часу на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання, у звязку із чим висновком МСЕК від 16.02.2016 року йому встановлено 50 % втрати професійної працездатності та визнано його інвалідом третьої групи. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, у звязку з чим йому завдана моральна шкода, розмір якої він оцінює у 148920 грн. та яку просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3, ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що суд не звернув увагу що у період роботи позивача на підприємстві ПАТ «ПівдГЗК» підпадав під дію шкідливих факторів виробничого середдовища, згодом отримав професійне захворювання та втрату професійної працездатності. Висновки суду не відповідають Акту розслідування причин професійного захворювання, в якому зазначено, що причиною отримання у позивача професійного захворювання є робота, зокрема на підприємстві відповідача.

У відзиву на апеляційну скаргу ПАТ «ПівдГЗК» ставить питання про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, посилаючись, що висновки суду обгрнутовані та вмотивовані. Докази вини підпиємства у виникненні у позивача професійного захворювання матеріали справи не містять.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 15.04.1993 року по 15.01.2008 року працював машиністом бульдозера рудоуправління ПАТ «ПівдГЗК» в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища ( а.с.5-6).

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 17.12.2015 року позивачу встановлене професійне захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії комбінованої вібрації, синдром вегетативно-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок в поєднанні з помірно вираженою попереково-крижовою радикулопатією (L5, S1), переважно справа, на фоні ретросподилолістезу L5 (на 0,5 см), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС першої ст.), остеоартрозом ліктьовим і колінним суглобів (ПФ першого ступеню), у звязку з чим складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.12.2015 року.

Згідно абз.2 п. 16, 17 вищезазначеного Акту професійне захворювання ОСОБА_1 виникло за тих обставин, що позивач працюючи з 15.04.1993 року по 15.01.2008 рік машиністом бульдозера РУ «ПівдГЗК» виконував на протязі зазначеного періоду виробничі операції повязані з впливом загальної та локальної вібрації, показники котрих перевищували нормативні нормативи. Причиною виникнення професійного захворювання є загальна вібрація, робоча поза. Рівень загальної вібрації: 108-114 дБ при нормі 107 дБ, 118-121 дБ при нормі 116 дБ, рівень локальної вібрації: 122 дБ при нормі 112 дБ. (а.с. 4-6).

Відповідно до п.19 акту у звязку з тим, що ОСОБА_1 працює і працював у шкідливих умовах 20 років та 7 місяців на різних підприємствах, а також неодноразову зміну керівництва цеху, визначити конкретних посадових осіб, які відповідальні за профілактику виникнення професійного захворювання, неможливо ( а.с.6).

Висновком МСЕК від 16.02.2016 року ОСОБА_1 встановлено 50 % втрати професійної працездатності з наступним переоглядом 01.02.2017 року та визнано його інвалідом третьої групи. Висновком МСЕК від 09.02.2017 року позивачу підтверджено 50 % втрати професійної працездатності та групу інвалідності безстроково. Встановлена потреба у забезпеченні позивача лікувальними засобами, ВМП та у санаторно-курортному лікуванні.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність беззаперечних доказів, що отримане професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача виникло з вини ПАТ «ПівдГЗК», оскільки позивач працював на різних підприємствах.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Між сторонами виникли правовідносини, наявності у позивача підстав для стягнення компенсації моральної шкоди, спричиненої отриманим професійним захворюванням та втратою професійної працездатності з відповідача, як працедавця, який не забезпечив нешкідливі умови виробничого середовища.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як убачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.12.2015 року, причиною професійного захворювання позивача є робота протягом тривалого часу в умовах впливу вібрації, яка перевищувала гранично допустимий рівень.

Зокрема, абз.2 п.16 даного Акту зазначено, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло за тих обставин, що позивач працюючи з 15.04.1993 року по 15.01.2008 рік машиністом бульдозера РУ «ПівдГЗК» виконував на протязі зазначеного періоду виробничі операції повязані з впливом загальної та локальної вібрації, показники котрих перевищували нормативні нормативи. (а.с. 5 на звороті).

Даний акт на час розгляду спарви є дійсним, чинним, ніким не оскаржений, тому посилання суду першої інстанції про відсутність беззаперечних доказів вини відповідача ПАТ«ПівдГЗК» вважає такими, що спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Статтею 153 КЗпП України, передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Виходячи з викладеного, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на відповідача, оскільки обов'язок створити безпечні умови праці законодавством покладено на роботодавця.

Колегія суддів не може погодитися із посиланнями відповідача в запереченнях на апеляційну скаргу, що професійне захворювання у позивача встановлено, через сім років після звільнення його з підприємства ПАТ«ПівдГЗК», оскільки виникнення професійного захворювання та втрата професійної працездатності, процес тривалий, який залежить від багатьох чинників, зокрема концентрації та тривалості впливу, а також здоровя самого потерпілого.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач ОСОБА_1, працюючи на виробництві відповідача підпадав під дію шкідливих факторів виробничого середовища, зокрема дії вібрації, показники якої перевищували гранично допустимий рівень, що призвело до виникнення у нього професійного захворювання, а тому саме на роботодавця ПАТ«ПівдГЗК» покладається обовязок з відшкодування завдану позивачу моральну шкоду, через ушкодження його здоровя.

Факт заподіяння позивачу моральної шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів, з урахуванням розяснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи, зокрема роботу позивача на інших підприємствах із дією впливу шкідливих факторів виробничого середовища. З урахуванням періоду роботи позивача на виробництві ПАТ«ПівдГЗК» протягом 14 років 9 міс, з урахуванням загального періоду впливу шкідливих факторів 20 років 7 міс, відсоток втрати ним професійної працездатності, який становить 50%, колегія суддів приходить до висновку, що достатнім, виваженим розміром компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача буде 20000 грн.

За таких обставин, апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ПАТ«ПівдГЗК» на його користь у відшкодування моральної шкоди спричиненої професійним захворюванням 20000 грн.

У звязку із тим, що позивач при зверненні до суду із позовом та апеляційною скаргою звільнений від його сплати, тому згідно положення ст.141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1762 грн., виходячи з розрахунку (704,80+ 704,80х150%).

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, Апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за розгляд справи у розмірі 1762 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: