Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/13504/15-ц

провадження № 61-12470 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Федчишена С. А. від 27 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Зайцева А. Ю., Рибчинського В. П. від 22 березня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Позов мотивовано тим, що з осені 1994 року до осені 2014 року вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, за час яких ними було за спільні кошти придбано квартиру

АДРЕСА_1 а також побудовано будинок на земельній ділянці, розташованої на території АДРЕСА_2 Крім того, за час спільного проживання сторін, ними придбано два автомобілі: Geely CK, номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, та Kia Sephia, номерний знак НОМЕР_2, 2003 року випуску. Оскільки згоди щодо добровільного поділу спільного сумісного майна між нею та відповідачем не досягнуто, просила визнати вказане майно спільної сумісною власністю подружжя, виділити їй 1/2 частку вказаної квартири, 1/2 частку автомобіля Geely CK, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Kia Sephia у розмірі 37 508 грн 82 коп., та компенсацію 1/2 частки вартості будівельних матеріалів та обладнання, використаних на будівництво вказаного вище будинку, у розмірі 70 451 грн 89 коп.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня

2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 легковий автомобіль марки Geely CK, номерний знак НОМЕР_1, та визнано за позивачем право власності на ? його частину. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не може бути предметом поділу автомобіль маркиKia Sephia, оскільки він був проданий за час спільного проживання сторін, а одержанні від відчуження кошти були витрачені на придбання автомобіля марки Geely CK, номерний знак НОМЕР_1, який підлягає поділу, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину. Квартиру АДРЕСА_1 було придбано у 2001 році, тоді як рішенням суду встановлений факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2004 року до 2014 року, тому вказана квартира не може бути спільною сумісною власністю сторін. Відмовляючи у стягненні компенсації вартості будівельних матеріалів та обладнання, використаних на будівництво садового будинку, суд виходив із того, що позивачем не надано доказів про її грошову чи трудову участь у придбанні будь-яких матеріалів для будівництва цього будинку.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову про визнання спільною сумісною власністю та стягнення компенсації за автомобіль Kia Sephia, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_3, і ухвалено в цій частині нове рішення про визнання цього автомобіля спільною сумісною власністю сторін та стягнення з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за ? частину вказаного транспортного засобу у розмірі

37 508 грн 82 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про поділ квартири та стягнення компенсації вартості 1/2 частини використаних на будівництво садового будинку матеріалів, оскільки позивачем не доведено про її грошову чи трудову участь у придбанні квартири та будь-яких будівельних матеріалів. Також суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок суду про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку автомобіля Geely CK, оскільки він був придбаний сторонами за час їх спільного проживання та за спільні кошти. Разом з тим, апеляційний суд вважав помилковим висновок суду про відмову у задоволенні позову про стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомобіля Kia Sephia, оскільки вказаний автомобіль відчужено не було, а видана відповідачем довіреність на володіння, користування та розпорядження вказаним автомобілем не свідчить про його продаж, тому позов в цій частині вважав обґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог із ухваленням в цій частині нового рішення про їх задоволення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять докази про придбання квартири та будівництво садового будинку спільною працею та грошовими коштами сторін як сім'ї, а тому суди безпідставно відмовили у задоволенні її позову в цій частині.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомобіля Kia Sephia, оскільки цей транспортний засіб сторони продали, а за отримані кошти придбали автомобіль Geely CK, а тому він не може бути об'єктом поділу.

Судові рішення в частині поділу автомобіля Geely CK не оскаржуються, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених в цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до осені 2014 року. Вказаний факт встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2015 року, яке набрало законної сили 05 травня 2015 року (а. с. 88, 107-108 т. 1).

ОСОБА_5 є членом СДТ «Писарівський» СТ «Сонячний», а з 1987 року власником земельної ділянки НОМЕР_4 На цій земельній ділянці збудовано садовий будинок, який не введено в експлуатацію, право власності на нього у відповідача відсутнє.

09 квітня 2001 році ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 15 т. 1).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 зазначала, що придбання квартири відбулося внаслідок спільної праці сторін як сім'ї, які проживали разом з 1994 року по 2014 рік, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті

22Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 1 січня

2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Судом апеляційної інстанції вказане належним чином не встановив, доводи ОСОБА_4 про її грошову участь у придбанні вказаної квартири не перевірив, цим доводам оцінки не надав, не спростував доводи

ОСОБА_4 про те, що спірна квартира була куплена за кошти, набуті від продажу її власної квартири, та спільною працею сторін, а тому позивач має право на її ? частину.

Також колегія суддів не може погодитися із висновком апеляційного суду щодо вирішення спору про стягнення компенсації ? частки вартості будівельних матеріалів та обладнання, використаних на будівництво самочинного будинку, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у вказаній частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вказаний будинок був самочинно збудований до набрання чинності СК України, а оскільки позивач не довела придбання будівельних матеріалів внаслідок її грошової чи трудової участі, тому місцевий суд правильно відмовив у задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, на підтвердження доводів щодо належності вказаного будинку до спільного сумісного майна сторін ОСОБА_4 надала технічний паспорт на садовий будинок, з якого вбачається, що рік його забудови 2004, тобто в період спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, коли вже набув чинності СК України, що відповідачем спростовано не було.

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 30 листопада 2016 року вартість будівельних матеріалів та конструкцій, які були використані в процесу будівництва будинку станом на час проведення експертизи становила 140 903 грн 77 коп. (а. с. 184-189 т. 1).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Апеляційний суд, вказуючи на те, що спірний садовий будинок було побудовано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, не спростував надані позивачем докази та у порушення статті 212 ЦПК України 2004 року не навів відповідні мотиви їх неприйняття, не звернув уваги на те, що при призначенні будівельно-технічної експертизи питання року забудови не ставилося, та дійшовши передчасного висновку про недоведеність позивачем придбання будь-яких матеріалів та обладнання для будівництва будинку, не звернув уваги на презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, яку повинен спростувати відповідач.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про належність автомобіля Kia Sephia, номерний знак НОМЕР_3, 2003 року випуску, до спільної сумісної власності подружжя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що вказаний транспортний засіб у 2013 році був проданий по довіреності і кошти від його відчуження пішли на придбання автомобіля GeelyCK, номерний знак

НОМЕР_1, є необґрунтованими. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15).

Крім того, судом апеляційної інстанції установлено, що на час розгляду справи власником вказаного автомобіля був відповідач ОСОБА_5, що підтверджено обліковою карткою приватного транспортного засобу

(а. с.18 т. 1).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня

2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Враховуючи те, що при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя суду необхідно спочатку встановити загальну масу майна, яке підлягає поділу, а потім ухвалювати рішення про його поділ та вирішення питання грошової компенсації за можливий відступ від ідеальних часток, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню повністю знаправленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення шлюбних відносин, з'ясувати джерело і час його придбання, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк