Справа № 461/6418/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/1002/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Ніткевича А.В., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що 12 листопада 2005 року між ним та ОСОБА_6 був укладений договір позики грошових коштів на суму 150 000 доларів США, відповідно до якої ОСОБА_6 взяв позику на для проведення реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштування в цій квартирі магазину, терміном до 12 листопада 2015 року.

10 грудня 2005 року між ним та ОСОБА_6 був укладений договір позики грошових коштів на суму 100 000 доларів США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3. Отримані кошти зобов»язувався повернути до 10 грудня 2014 року.

Після настання строків повернення грошових коштів ОСОБА_6 всіляко ухилявся від виконання своїх зобов»язань та грошові кошти не повертав (т.1 а.с.2-3).

У подальшому ОСОБА_4 свої вимоги, в порядку ст.31 ЦПК України, уточнив та зазначив, що грошові кошти за договорами позики були отримані ОСОБА_6 під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_2 використані на потреби сім»ї, то стягнення цих коштів слід здійснювати з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 - солідарно (т.1 а.с.42-44).

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними.

Позов мотивовано тим, що з 17 червня 2016 року у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває справа №461/4004/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя. Поряд з іншим майном предметом поділу є квартира (магазин промислових товарів), загальною площею 56,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, до якої належить підвал, пл.1,5 кв.м. та квартира загальною площею 79,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3, до якої належить комора в підвалі, площею 13,3 кв.м.

10 жовтня 2016 року під час розгляду справи №461/4004/16-ц ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою про визнання особистою приватною власністю: квартири за адресою: АДРЕСА_3 та магазину промислових товарів за адресою АДРЕСА_1.

Позивач за зустрічним позовом вважала, що позов ОСОБА_4 до неї та ОСОБА_6, як позови ОСОБА_8 появилися після того, як вона звернулася з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Зазначала, що договори позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є фіктивними і такими, які вчинено без наміру створення правових наслідків, без мети передачі грошей у позику та без її на це згоди.

З урахуванням зазначених обставин, позивач за зустрічним позвом ОСОБА_2, на підставі ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ст.234 ЦК України - просила:

визнати недійсним договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 150 000 доларів США, згідно розписки від 12 листопада 2005 року;

визнати недійсним договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 100 000 доларів США, згідно розписки від 10 грудня 2005 року (т.1 а.с.229-233).

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_6 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_2) та ОСОБА_2 (АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_3) про стягнення грошових коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 6662500 (шість мільйонів шістсот шістдесят дві тисчі п'ятсот гривень), що еквівалентно 250000 (двісті п'ятдесят тисячам) доларів США.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 грошових коштів - відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_3) до ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_2) про визнання недійсним договору позики від 12.11.2005 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 150000 доларів США - відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_3) до ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_2) про визнання недійсним договору позики від 10.12.2005 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 100000 доларів США - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 сплачений ним судовий збір в розмірі 6890 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 сплачені нею витрати за проведення експертизи в сумі 3571,20 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, позов від імені ОСОБА_4 був ініційований, всупереч законних інтересів ОСОБА_2, з метою створення процесуальних підстав (преюдиції) для визнання особистою приватною власністю ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_3 та магазину промислових товарів за адресою АДРЕСА_1.

Позивачем не надано суду жодних доказів в підтвердження факту, що позики у зазначених сумах надавалися саме на потреби сім»ї ОСОБА_6 Вона не була ні позичальником ні поручителем за договорами позики.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до неї, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона не може нести відповідальність за договорами позики, укладеними між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 так як відсутні докази використання позичених коштів на потреби сім»ї ОСОБА_6.

Водночас суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення як на встановлену обставину посилається на те, що реконструкція квартири за адресою: вул.Грушевського 12/11 та влаштування в цій квартирі магазину здійснювалося теж за позичені відповідачем в ОСОБА_4 гроші.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не довели, що ОСОБА_6 використав на потреби сім»ї 250 000 доларів США.

Як зазначено у п.5 Договору Купівлі-продажу від 16 грудня 2005 року продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3, вчинено на 17 369 гривень, що еквівалентно 3439 доларів США, що спростовує твердження ОСОБА_6 про отримання останнім від ОСОБА_4 100 000 доларів США для придбання цієї квартири.

Відповідні будівельні роботи з реконструкції квартири АДРЕСА_1 було здійснено у період з серпня 2006 року по липень 2009 року, при цьому вартість цих робіт згідно затвердженою документацією складала 45 220 гривень.

Будівельні роботи щодо реконструкції квартири, як видно, розпочалися більше як через дев»ять місяців після того, як ОСОБА_6 отримав у ОСОБА_4 кошти в сумі 150 000 доларів США .

Крім того, в розписці від 12 листопада 2005 року про отримання ОСОБА_6 150 000 доларів США зазначено, що такі позичені на реконструкцію квартири за адресою: АДРЕСА_1. Однак квартира АДРЕСА_1 не є предметом поділу між ними.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення безпідставно посилається, як на встановлену обставину, на те, що реконструкція квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштування в цій квартирі магазину здійснювалась за позичені відповідачем в ОСОБА_9 кошти.

З урахуванням заначених обставин ОСОБА_2 просила:

Рішення Галицького районного уду м. Львова від 15 лютого 2018 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновки суду такого змісту:

«реконструкція квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштування в цій квартирі магазину здійснювалося теж за позичені відповідачем в ОСОБА_4 грошові кошти».

«дані грошові кошти були мені необхідні та витрачені в подальшому для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 та для проведення реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштування у цій квартирі магазину»

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 лютого 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 150 000 доларів США, на підтвердження укладення якого ОСОБА_6 була надана розписка, датована 12 листопада 2005 року та про визнання недійсним договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 100 000 доларів США, на підтвердження укладення якого ОСОБА_6 була надана розписка, датована 10 грудня 2005 року задоволити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на їх заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений договором строк, а за умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язань, якщо він не приступив до їх виконання або не виконав їх у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вірно установлено судом першої інстанції, 12 листопада 2005 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір позики грошових коштів на суму 150 000,00 доларів США.

На підтвердження укладання даного договору позики була представлена розписка, відповідно до якої ОСОБА_6 взяв у позику в ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 150 000,00 доларів США для проведення реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштування в цій квартирі магазину. Отримані грошові кошти зобов'язувався повернути до 12 листопада 2015 року (т.1 а.с.4).

Також, 10 грудня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір позики грошових коштів на суму 100 000,00 доларів США.

На підтвердження укладання зазначеного договору позики була представлена розписка, відповідно до якої ОСОБА_6 взяв у позику в ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 100 000,00 доларів США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3. Отримані грошові кошти зобов'язувався повернути до 10 грудня 2014 року (т.1 а.с.5).

У визначені договорами позики строки ОСОБА_6 грошові кошти не повернув, тобто не виконав взяті на себе зобов'язання, чим порушив умови договорів позики. Отже, 10 грудня 2014 року та 12 листопада 2015 року мало місце прострочення боржника.

Загальна сума грошових коштів, які отримав у позику ОСОБА_6 від ОСОБА_4 згідно розписок складає - 250 000,00 доларів США.

У зв»язку з невиконанням ОСОБА_6 умов договорів позики, та повернення коштів у визначений договором час, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнув з ОСОБА_6 250 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 15лютого 2018 р. становить 6 662 500 (шість мільйонів шістсот шістдесят дві тисячі п'ятсот) гривень.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 у 2005 році отримав кошти від ОСОБА_4 на особисті потреби без відома та згоди на це дружини ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визнання недійсними договорів позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 150 000 доларів, згідно розписки від 12 листопада 2005 року та між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 100 000 доларів, згідно розписки від 10 грудня 2005 року суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність оригіналів розписок у ОСОБА_4 написаної ОСОБА_6 підтверджує не лише факт укладення договорів позики між ними, а й підтверджує факт отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_4 грошових коштів за цими договорами.

Тому відсутні підстави задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики від 12 листопада 2005 року та від 10 грудня 2005 року укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з підстав передбачених ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ст.234 ЦК України.

Щодо необхідності виключення з мотивувальної частини рішення суду висновків про те, що:

«реконструкція квартири за адресою: АДРЕСА_1, та влаштування в цій квартирі магазину здійснювалося теж за позичені відповідачем в ОСОБА_4 грошові кошти»;

«дані грошові кошти були мені необхідні та витрачені в подальшому для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3, та для проведення реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштування у цій квартирі магазину», колегія суддів зазначає, що предметом позову у даній справі є стягнення коштів за договорами позики (первісний позов) та визнання недійсними договорів позики (зустрічний позов). Питання на що витрачалися позичені ОСОБА_6 у ОСОБА_4 кошти не досліджувалося у даній справі і не було предметом розгляду.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині лише констатував вільні пояснення ОСОБА_6 про те, що грошові кошти були необхідні йому та витрачені в подальшому для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3, та для проведення реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_1 та влаштування у цій квартирі магазину і не робив жодних висновків з цього.

Висновок суду першої інстанції, що «реконструкція квартири за адресою: АДРЕСА_1, та влаштування в цій квартирі магазину здійснювалося теж за позичені відповідачем в ОСОБА_4 грошові кошти» також немає відношення до предмету спору по даній справі, і не стосується квартири яка є предметом спору між ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Ніткевич А.В.

Мельничук О.Я.