Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 397/348/14-ц

провадження № 61-4942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Олександрівський районний сектор Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, Служба у справах дітей Олександрівської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року у складі судді Отян О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2016 рокуу складі колегії суддів: Письменного О. А., Дуковського О. Л., Дьомич Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації. До участі у справі залучено як співвідповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_4, законним представником якого є його батько ОСОБА_5, ОСОБА_5, як третіх осіб: Олександрівський районний сектор Управління державної міграційної служби Українив Кіровоградській області, Службу у справах дітей Олександрівської райдержадміністрації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 17 липня 2007 року між ПриватБанкомта ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KGLWG101580014, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 75 750 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 17 липня 2027 року. Для забезпечення виконання зобов'язання за укладеним кредитним договором між закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 17 липня 2007 року було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно, що належить їй на праві власності, а саме: будинок загальною площею 68,7 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1. В порушення вимог чинного законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов'язань за вказаним договором, у зв'язку з чим в неї утворилася заборгованість. З урахуванням уточнень та змін до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просило: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № KGLWG101580014 в розмірі 141 077, 20 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом - 61 015, 54 грн, за відсотками - 42 917, 44 грн, за комісіями - 2 191, 68 грн, за пенею - 27 996,48, за штрафом (фіксована частина) - 250 гривень, за штрафом (відсоток від суми заборгованості) - 6 706,06 грн, звернути стягнення на вищевказаний будинок шляхом укладання від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, за ціною, визначеною договором між сторонами, а у випадку недосягнення такої згоди - за ціною, визначеною в експертному звіті суб'єкта оціночної діяльності; виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім заочним рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Звернено стягнення на будинок загальною площею 68,7 кв.м, житловою площею 42,6 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки, посвідченого 17 липня 2007 року нотаріусом Олександрівського нотаріального округу Кіровоградської області Котляренко Ю. І. за реєстром № 803, з договірною вартістю майна 75 750 гривень ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будинку будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, за ціною, визначеною в експертному звіті суб'єкта оціночної діяльності, в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором від 17 липня 2007 року № KGLWG101580014 в розмірі 135 077,20 грн, що складається із заборгованості за кредитом - 61 015,54 грн, за відсотками - 42 917,44 грн, комісії - 219,68 грн, пені - 27 996,48 грн, штрафу (фіксована частина) - 250 грн, штрафу (відсоток від суми заборгованості) - 6 706,06 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідає способу захисту цивільних прав та інтересів, передбаченому статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку», позивач довів факт наявності заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_1 на загальну суму 135 077 грн, що за умовами договору іпотеки від 17 липня 2007 року дозволяє банку звернути стягнення на майно боржника.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків місцевого суду, яким правильно застосовано положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та норми Закону України «Про іпотеку».

У червні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені без врахування висновків, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року, якою було скасовано попередні судові рішення у цій справі з направленням справи на новий розгляд, зокрема щодо правильності наданого позивачем розрахунку заборгованості. Суди не перевірили загальний розмір заборгованості з врахуванням сплачених нею сум, тобто заборгованість в розмірі 135 077,20 грн є недоведеною. Касаційна скарга містить посилання на судову практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України, яка, на думку ОСОБА_1, не врахована судами попередніх інстанцій при розгляді справи. Судами не дано оцінки вимозі ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 травня 2010 року № 812 про дострокове повернення кредиту у повному обсязі, якою банк змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором. При вирішенні вимог про виселення та зняття з реєстрації суди неправильно застосували норми матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу № 397/348/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судами встановлено, що 17 липня 2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KGLWG101580014, за яким відповідач отримала кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 60 600 гривень на придбання житла, а також 13 635 гривень на страхові платежі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 17 липня 2027 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким відповідач надала в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 68,7 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з витягом із статуту ПАТ «ПриватБанк», банківської ліцензії, довідки ЄДРПОУ ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», створений з метою здійснення банківської діяльності, має право надавати банківські послуги.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 квітня 2010 року у справі № 2-848/10 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочину частково недійсним та відновлення порушеного права позов задоволено частково, визнано незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитними договорами № KGLWG101580014 та № KGLWG201580014 від 17 липня 2007 року, що укладені між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, і зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок коштів, спрямованих на погашення неправомірно підвищеної відсоткової ставки за вказаними кредитними договорами із зарахуванням таких коштів на погашення кредиту згідно з підпунктом 7.1. кредитних договорів.

Листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 08 січня 2013 року ОСОБА_1 було поінформовано про те, що 07 квітня 2011 року здійснено перерахунок коштів за рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 квітня 2010 року.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2012 року у справі № 1117/945/12 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - приватний нотаріус Котляренко Юрій Іванович, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації заборони відчуження нерухомого майна позов задоволено частково, визнано недійсним іпотечний договір від 17 липня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за № 804, в частині внесених змін у пункт 2 Договору: дописка номера договору «KGLWG №101580014», виправлення суми кредиту з 60 000 гривень 00 копійок на «75 750 гривень 00 копійок», виправлення розміру щомісячного платежу з 978 гривень 12 копійок на «1 222 гривні 65 копійок».

Право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01 січня 2013 року належить ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 14 липня 2007 року, посвідченим нотаріусом Олександрівського нотаріального округу, що підтверджується довідкою Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації».

У пункті 6 зазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку вказано, що його продаж вчинено за 75 750 грн, які покупець ОСОБА_1 зобов'язалася сплатити продавцю до 18 липня 2007 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово надсилав ОСОБА_1 письмові вимоги про усунення порушень, у яких вказував суму заборгованості за кредитним договором, попереджав про примусовий порядок виконання договору, а також про намір звернення стягнення на предмет іпотеки та про звільнення житлового приміщення.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором № KGLWG101580014 від 17 липня 2007 року на 30 травня 2012 року становить 141 077,20 грн, що складається із: заборгованості за кредитом - 61 015,54 грн, заборгованості за відсотками - 42 917,44 грн, комісії - 2 191,68 грн, пені - 27 996,48 грн, штрафу (фіксованої частини) - 250 грн, штрафу (відсотка від суми заборгованості) - 6 706,06 грн.

При обчисленні розміру заборгованості було враховано рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 13 квітня 2010 року про здійснення перерахунку коштів, спрямованих на погашення неправомірно підвищеної відсоткової ставки із зарахуванням таких коштів на погашення кредиту. Місцевий суд в рішенні зазначив про арифметичну помилку позивача в розрахунках і змінив суму заборгованості з 141 077,20 грн на 135 077 грн.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач довів факт наявності заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_1 на загальну суму 135 077 грн, що за умовами договору іпотеки від 17 липня 2007 року дозволяє банку ініціювати звернення стягнення на передане в іпотеку майно боржника.

Однак із вказаними висновками судів у повній мірі не можна погодитися, виходячи з такого.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами першою, п'ятою, дев'ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У розділі другому глави другої цього Порядку передбачено процедуру нотаріального посвідчення угоди про відчуження предмета іпотеки іпотекодержателем.

Положення наведених вище нормативних документів дають підстави для висновку, що всі необхідні дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавця. Закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, є відношенням представництва, та врегульовано положеннями глави 17 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 643/12106/13-ц.

Враховуючи наведене, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому права на укладення від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будинку будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, суперечать закону та умовам укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому у зв'язку з відмовою в задоволенні основної вимоги вони також не можуть бути задоволені.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв'язку з неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові на підставі частини першої статті 412 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання апеляційних скарг у цій справі ОСОБА_1 сплатила судовий збір у сумі 3 201 грн 57 коп., а за подання касаційних скарг - 3 851 грн 64 коп., всього - 7 053 грн 21 коп., які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: Олександрівський районний сектор Управління державної міграційної служби в Кіровоградській області, Служба у справах дітей Олександрівської райдержадміністрації Кіровоградської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7 053 (сім тисяч п'ятдесят три) грн 21 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за поданняапеляційних та касаційних скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик