Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 641/5109/15-ц

провадження № 61-20443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2016 року у складі судді Колодяжної І. М. та постанову апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належала чоловіку позивача ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі договору купівлі-продажу від

23 вересня 2002 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на спірну квартиру, заповіту складено не було. Позивач, як дружина померлого, постійно проживала разом із спадкодавцем та у встановлений строк звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка.

Окрім позивача до нотаріальної контори звернулася донька померлого, відповідач по справі, із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яка з позивачем та її померлим чоловіком не проживала, а проживає та зареєстрована в Російській Федерації. Померлий тяжко хворів, але відповідачка з 2012 року батька не навідувала, ніякої матеріальної та моральної підтримки йому не надавала.

ОСОБА_4 просила суд усунути ОСОБА_5 від права на спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від

26 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано недоведеністю заявлених позовних вимог.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишено без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

14 березня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року та передати справу на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів наявних в матеріалах справи.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Cтаттею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з 12 листопада

2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2, на яку після його смерті відкрилася спадщина.

Згідно спадкової справи за № 663/2014, до майна померлого, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, заведеної Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою, із заявами про прийняття спадщини звернулися: дружина померлого - ОСОБА_4, та донька померлого -

ОСОБА_5, як спадкоємці першої черги.

Згідно частини п'ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Тлумачення частини п'ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Встановивши, що відсутні умови, передбачені частиною п'ятою статті 1224 ЦК України для усунення ОСОБА_5 від права на спадкування за законом, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 грудня

2016 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська