25.09.2018 227/1656/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Данилко Л.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 сільської ради Донецької області, про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на це майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 сільської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташовані за адресою: вул. Ватутіна, будинок №3 у селі Первомайське Добропільського району Донецької області.

В обґрунтування позову представник позивача ОСОБА_2 у своїй заяві посилається на те, що 11 січня 2005 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 у присутності свідків за договором купівлі-продажу житловий будинок №3 з господарськими будівлями, заплативши 4 тис. грн. На виконання договору останній передав їй ключі від вказаного будинку, а також сам договір, в якому позначив факт отримання грошей. Однак за станом здоров'я він не міг поїхати до нотаріальної контори і пообіцяв нотаріально посвідчити укладену угоду в будь-який час після свого одужання. 04.02.2005р. ОСОБА_4 помер. Спадкоємці майна померлого немає. З моменту укладення спірного договору по теперішній час позивач проживає у вказаному будинку, володіє ним та користується, сплачує комунальні послуги та утримує будинок в належному стані. Оскільки угода купівлі-продажу нерухомого майна фактично відбулася, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору і відбулося повне або часткове його виконання, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, посилаючись на ч.2 ст.220 ЦК України та ст.ст.328, 334 ч.1 ЦК України, просить суд визнати цей договір дійсним та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та господарські будівлі за вищевказаною адресою.

Позивач та їх представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Необхідність звернення до суду обґрунтували необхідністю оформлення пільг щодо постачання родині ОСОБА_1, яка проживає в спірному будинку, вугілля після оформлення права власності на нього.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради в судовому засіданні участі не брав. Згідно поданої заяви, позовні вимоги сільрада визнала.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили, що позивач є їх сусідкою. Будинок, в якому остання проживає, належав ОСОБА_4. Свідкам відомо про продаж ОСОБА_4 спірного будинку у 2005 році позивачу. ОСОБА_5 була навіть свідком передачі ОСОБА_1 грошей в сумі 4 тис. грн. за цей будинок. Після купівлі будинку ОСОБА_4 продовжував там проживати і через 1-1,5 місяці помер. Ані дітей, ані інших спадкоємців він не мав.

Суд, вислухавши позивача, його представника, зясувавши позицію відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків:

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом судового розгляду є спірний договір купівлі-продажу житлового будинку та як його наслідок набуття позивачем права власності на це майно.

Судом встановлено, що спірний договір укладався 11 січня 2005 року, отже має відповідати загальним вимогам щодо правочинів та, зокрема купівлі-продажу, що встановлені Цивільним кодексом України, що набрав чинності і діє, починаючи з 01 січня 2004 року.

За загальними положеннями ст.655 цього Кодексу, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Кодекс містить також спеціальні вимоги щодо форми та змісту деяких видів договорів купівлі-продажу.

Зокрема, за правилами ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Виходячи з цього, необхідно розуміти, що будь-який договір купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно, підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Тобто, в розглядуваному судом випадку продаж ОСОБА_4 житлового будинку ОСОБА_1 мав бути здійснений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Зі змісту наданого суду копії договору від 11.01.2005р. вбачається, що ОСОБА_4 продав будинок за адресою: село Первомайське, вул. Ватутіна, будинок 3, ОСОБА_7 за 4(чотири) тисячі гривень (а.с.19)

Інших суттєвих умов і реквізитів договір не містить. Також він не має повних відомостей про особу продавця та покупця, їх особистих підписів, обєкту продажу, а саме повного переліку всіх прибудинкових споруд, а головне - зобовязання щодо подальшого нотаріального оформлення сторонами купівлі-продажу будинку, а також взагалі не містить посилання на будь-які існуючі правовстановлюючі документи ОСОБА_4 на цей будинок, тобто на підставі чого він йому належить.

Суд при огляді цього документу звертає увагу на те, що фактично цей договір взагалі має форму «розписки», так як написаний власноруч однією особою і свідчить про передачу грошей (а.с.19)

Також суд враховує, що за ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. І

Доказів того, що право власності на спірний будинок було належним чином зареєстровано за ОСОБА_4, суду не надано.

В матеріалах містяться лише довідки №342 від 16.03.2018р. та №343 від 12.03.2018р. ТОВ «Добропільське БТІ», що спірне домоволодіння збудоване до 05.08.1992р. і тому не віднесене до самочинного будівництва та що право власності на цей житловий будинок не зареєстроване (а.с.8,9)

Щодо форми правочину суд зазначає наступне:

Відповідно до вимог ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною другою цієї статті передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Звертаючись з позовом до суду, представник позивача посилається на те, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору і він ними фактично виконаний, майно передане ОСОБА_1 і вона володіє придбаним будинком та сплачує комунальні послуги.

Однак, аналізуючи застосування вимог ст.220 ЦК України, суд зазначає, що визнання договору дійсним згідно ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов.

Згідно розяснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки

момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють прав та обовязків для сторін.

При розгляді таких справ суд повинен з'ясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає підстав нікчемності правочину.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що нотаріальне посвідчення спірного договору, який позивач просить визнати дійсним, не було здійснено ані під час його укладання, ані після цього.

Не надано і доказів відповідно до обовязку доказування за правилами ст.ст. 81, 83 ЦПК України, що ОСОБА_4 ухилявся від нотаріального посвідчення договору і що вона (ОСОБА_1Ф.) пропонувала ОСОБА_4 нотаріально оформити вказаний договір, а він від цього ухилився.

На підставі вищезазначеного, оскільки у справі відсутні належні та допустимі докази реєстрації права на будинок саме за ОСОБА_4, а також докази ухилення останнього від нотаріального посвідчення спірної угоди, суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання укладеного договору купівлі-продажу, а також визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у суду немає.

Доводи позивача є необґрунтованими, недоведеними, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 сільської ради Донецької області, про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на це майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, повністю або частково шляхом подання письмової апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області або через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повне судове рішення виготовлено згідно вимог ч.6 ст.259 ЦПК України 01 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя В.В. Хандурін

25.09.2018