РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Кремінна

Справа № 414/2366/18

Провадження № 2/414/575/2018

Кремінський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді: Ковальова В.М.

за участю секретарів: Пугачової К.О., Водолазської Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кремінна цивільну справу за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом в частині включення до складу спадщини недоотриманих страхових виплат, -

В С Т А Н О В И В :

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області /далі Фонд/ 04 вересня 2018 року звернулося до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого посилається на наступне. Приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округа ОСОБА_2 26 березня 2018 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 391 після смерті його матері ОСОБА_3, померлої 11 серпня 2017 року, яка проживала на тимчасово непідконтрольній Українській владі території у м. Брянка Луганської оласті, у тому числі на недоотриману суму страхових виплат у розмірі 10 781 грн. 33 коп.

З 01 грудня 2014 року Відділенням Фонду у м. Брянка було припинено нарахування страхових виплат і всі документи залищилися на непідконтрольній території. ОСОБА_3 за період з 01 грудня 2014 року до дня смерті не зверталася до робочих органів Фонду, що знаходяться на підконтрольній Україні території, про виплату їй страхових виплат, на облік у якості внутрішньо переміщеної особи не стала. За період з червня по листопад 2014 року їй були нараховані страхові виплати у розмірі 1 749 грн., які не отриманні. ОСОБА_1 нарахування страхових виплат було припинено і вона не набула права на отримання страхових виплат, тому нотаріусом помилково видано спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину на ці виплати. З посиланням на ст.1301 ЦК України, правову позицію ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі № 243/746/16-ц просить визнати вказане свідоцтво недійсним в частині включення до складу спадщини сум страхових виплат за період з 01 грудня 2014 року по 11 серпня 2017 року.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 вимоги Фонду підтримав.

Відповідач ОСОБА_1 вимоги Фонду не визнав та надав заперечення на позовну заяву. Посилається, що нотаріус відповідно до змісту довідки Фонду правомірно видав свідоцтво про право на спадщину у вигляді страхових виплат, які належать його метері. Тому просить відмовити у позовних вимогах Фонду та визнати свідоцтво про право на спадщину дійсним.

Приватний нотаріус ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги Фонду також не визнав з підстав надання відповідачем довідки з Фонду щодо його права на недоотримані страхові виплати у розмірі 12 530 грн. 33 коп. Крім того, жодних повідомлень від Фонду щодо звернення спадкодавця про виплату щомісячних страхових виплат не надходило.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши показання учасників справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до спадкової справи, яка надана нотаріусом (а.с.35-63), ОСОБА_1 04 жовтня 2017 року звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3, яка на нього 17 жовтня 2011 року залишила заповіт, а 26 березня 2018 року він звернувся із заявою про видачу свідоцтва по право на спадщину за законом. Нотаріус під час виконання своїх обовязків зробив запит до Фонду про наявність у померлої заборгованості по страховим виплатам. Листом від 13 жовтня 2018 року Фонд повідомив нотаріуса про те, що ОСОБА_3 не виплачені щомісячні страхові виплати у розмірі 1 749 грн., які їй нараховані з червня по листопад 2014 року, а також останній необхідно донарахувати ці виплати з 01 грудня 2014 року по 11 серпня 2017 року та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01 березня 2014 року у розмірі 10 781 грн. 33 коп. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 12 530 грн. 33 коп. Зауважень щодо припинення виплат страхових виплат не надходило.

Суд вважає, що нотаріус відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України 26 березня 2018 року правомірно видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на недоотримані страхові виплати у розмірі 12 530 грн. 33 коп. виходячи з наступних підстав.

Стаття 1227 цього Кодексу передбачає, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, допомог у звязку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сімї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Згідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина 1 ст.1269 вказаного Кодексу передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно до п.п. 23, 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Позивач не надав суду жодних правових та фактичних підстав, при наявності яких свідоцтво про право власності на спадщину за законом необхідно визнати недійсним. Крім того, ним не надано рішення щодо припинення нарахування страхових платежів , тому суд позбавлений можливості проаналізувати дії позивача щодо припинення нарахування ОСОБА_3 цих платежів.

Підстави та випадки припинення страхових виплат передбачені ст. 27 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 16/98-ВР), а також ст. 38 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105 XIY «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105- XIY). Представник позивача не зміг надати суду правову підставу щодо припиненя застрахованій особі виплати страхових платежів і не вказав випадок з цього приводу.

За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) КМУ визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706- VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених ОСОБА_5 та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної, на що посилається позивач.

У постанові КМУ від 01 жовтня 2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якою (у редакції постанови КМУ від 08 липня 2015 року № 471) відсутня заборона виплачувати соціальні виплати особам, які перебувають на тимчасової окупованої території, району проведення АТО або зони надзвичайної ситуації.

Крім того, 05 листопада 2014 року КМУ прийнято постанову № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно з якою (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами КМУ від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року № 615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509.

Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. У цьому переліку зазначено і м. Брянка Луганської області.

Відповідно до пункту 3 постанови КМУ від 07 листопада 2014 року № 595 (зі змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 11 березня 2015 року № 109, від 08 квітня 2015 року № 239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що в разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.

Представник позивача стверджує, що відділення Фонду у м. Брянка Луганської області не перемістилося з неконтрольованої української владою території.

Згідно з пунктом 2 Тимчасового порядку (зі змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 11 березня 2015 року № 109 та від 08 квітня 2015 року № 239) у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Також за пунктом 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 08 квітня 2015 року № 239, від 26 серпня 2015 року № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Саме положення пункту 2 Тимчасового порядку щодо припинення фінансування і стало причиною недорахування страхових виплат.

Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 826/18826/14, яка набрала законної сили, пункт 2 Тимчасового порядку визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року, пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги.

Посилання представника позивача на підзаконні нормативні акти, які дають підстави не нараховувати страхові виплати, є безпідставними, оскільки вони не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Ці підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено на законодавчому рівні і мають вищу юридичну силу.

Статтею 24 ОСОБА_5 України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 64 ОСОБА_5 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_5 України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, який обмежує права людей, не запроваджено.

Статтею 2 Закону України від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VIII) передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Цей закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Це знаходить своє підтвердження і в п. 2 ст. 4 цього Закону, де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та п.п. 1, 3, 4 статті 6 вказаного Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб.

Відповідно до ст. 92 ОСОБА_5 України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Згідно зі ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51 цього рішення).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено також право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Україна від зобов'язань, визначених статями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної ОСОБА_6 України № 462-УІІІ від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної ОСОБА_6 України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зазначено про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Відсутність у померлої ОСОБА_3 довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для не нарахування їй належних страхових виплат.

Водночас відповідно до частини першої ст. 7 Закону України від 15 квітня 2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з положеннями ст. 3 ОСОБА_5 України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією ОСОБА_5 межах і відповідно до законів України. ОСОБА_5 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_5 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_5 України є нормами прямої дії (стаття 8 ОСОБА_5 України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_5 та законами України (частина друга статті 19 ОСОБА_5 України).

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21 ОСОБА_5 України).

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 ОСОБА_5 України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 ОСОБА_5 України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_5 України.

Верховна ОСОБА_6 України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст. 75 ОСОБА_5 України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (ст.ст. 5, 38, 69, 72 ОСОБА_5 України), належить виключно ОСОБА_6 України (пункт 3 частини першої статті 85 ОСОБА_5 України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_5 України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 ОСОБА_5 України). З наведеного випливає, що Верховна ОСОБА_6 України може змінити закон виключно законом. Закон не може бути змінений підзаконним правовим актом.

Посилання позивача на правовий висновок ВСУ від 12 квітня 2017 року є помилковим, оскільки ОСОБА_7 Верховного Суду у постанові від 20 вероесня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, провадження № 14-271цс18 відступила від висновку цього суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та надала висновок про те, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

З огляду на викладене суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 березня 2018 року, видане приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу ОСОБА_2 на підставі діючого законодавства, отже у задоволенні позовних вимог необхідно відмовіти.

Керуючись ст.ст. 12,13,77-81, 263 - 265, 354, 355 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Кремінського районного нотаріального округу Луганської області ОСОБА_8, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 2018 року № 391, виданого приватним нотаріусом Кремінського районного нотаріального округу Луганської області ОСОБА_2, недійсним в частині включення до складу спадщини недоотриманої суми страхової виплати в розмірі 10 781 грн. 33 коп. за період з 01 грудня 2014 року по 11 серпня 2017 року, -відмовити у зв'язку з їх необгрутованістю.

Відповідно до п. 15.5 перехідних положень до ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складання. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Ковальов