ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3423/18 Справа № 215/1107/18 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Коноваленко М.І. у місті Кривому розі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 17.06.2005 року, який за заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12.09.2013 року розірвано. В період шлюбу у сторін по справі народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

В даний час дитина проживає з позивачем й повністю перебуває на її утриманні. З моменту розірвання шлюбу відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок синові в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя. Згідно висновку ЛКК неповнолітній ОСОБА_4 за станом здоров'я потребує оздоровлення в умовах морського клімату, в тому числі за межами України. У позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, бо відповідач вважає, що дитина може лікуватися в Україні.

У зв'язку з наведеним вище, позивач просила суд надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду за межі України неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до країн: Єгипет, Туреччина, Греція, Кіпр, Болгарія, Чорногорія, Хорватія, Італія Іспанія, Російська Федерація, Франція, Ізраїль, Таїланд, на термін до 28 лютого 2019 року включно.

Заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в та ухвалення нового рішення по справі про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що нею не вказано період, на який необхідно надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітнього сина, оскільки нею було вказано, що термін виїзду вона просить встановити до 28.02.2019 року, а вказати початковий термін виїзду дитини за кордон вона не мала змоги, оскільки не знала, коли по даній справі могло бути ухвалено рішення. Крім того, на момент подання позову вона не могла знати, в яку країну може поїхати з сином на відпочинок, оскільки від неї це залежить, тому зазначила 14 ймовірних країн, куди вона з дитиною може поїхати на відпочинок.

Позивач вважає, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку висновку ЛКК, згідно якого неповнолітній ОСОБА_4 за станом здоров'я потребує оздоровлення в умовах морського клімату, в тому числі за межами України.

Позивач зауважує на тому, що відповідач усіляко намагається перешкодити їй у можливості оздоровлення їх неповнолітнього сина та відмовляє у наданні дозволу на виїзд сина за кордон.

Відзив на апеляційну скаргу не подавася.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника -ОСОБА_5, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.06.2005 року, який розірвано заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12.09.2013 року (а.с.7-8,11-12).

В період шлюбу у сторін по справі народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6), який проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Звертаючись з позовом до суду, позивач просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини до 14 країн без визначення конкретного строку та періоду такого виїзду, без визначення його початку з метою відпочинку та оздоровлення дитини.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення таких вимог, оскільки позивачем не конкретизовано строк, період та країну, до якої вона має намір виїхати з дитиною, не надано доказів того, що дитина потребує оздоровлення саме за межами України та не надано доказів того, що відповідач чинить їй перешкоди у отриманні дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до наданого позивачем суду апеляційної інстанції договору про туристичне обслуговування та листа бронювання (а.с.92-98), ОСОБА_1 попередньо заброньовано туристичну подорож в країну Таїланд, курорт Патайа, на період з 29.01.2019 року по 14.02.2019 року для відпочинку та оздоровлення на двох, а саме на себе та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, наявність заброньованої туристичної путівки в країну Таїланд, курорт Патайа, з 29.01.2019 року по 14.02.2019 року, колегія суддів вважає, що відсутність та неможливість отримання згоди відповідача ОСОБА_2 у наданні дозволу на виготовлення документів, та виїзд дитини за кордон суперечить ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», є такою що суперечить інтересам дитини, її духовному і моральному розвитку, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити країну прямування - Тайланд, та встановити час перебування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в ній з 22.01.2019 року по 28.02.2019 року включно, що узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа за № 14-244цс18.

Колегія суддів вважає, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон до Тайланду в період визначеного нею часу без згоди батька в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її розвитку, оскільки він має на меті відпочинок та оздоровлення, у зв'язку з чим вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано доказів того, що дитина потребує оздоровлення саме за межами України.

Також, колегія суддів вважає помилковим в висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач чинить їй перешкоди у отриманні дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України, оскільки саме по собі існування даного спору свідчить про те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у отриманні дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України з метою відпочинку та оздоровлення дитини.

При цьому слід зауважити, що такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, а тому надання його позивачці за рішеням суду ніяким чином не порушує і не обмежує право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для часткового задоволення позову, а тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача та надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без згоди та супроводу батька на період часу з 22 січня 2019 року до 28 лютого 2019 року включно до країни Тайланд.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1762 грн. (а.с.1,71)

Керуючись ст.ст.255, 367,374,377,381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без дозволу батька - задовольнити частково.

Надати матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ІІН НОМЕР_1 дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду за межі України до держави Таїланд, на термін з 22 січня 2019 рокудо 28 лютого 2019 року включно малолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_2 з обов'язковим поверненням в Україну.

Надати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України до держави Таїланд на термін з часу з 22 січня 2019 року до 28 лютого 2019 року включно в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з обов'язковим поверненням в Україну, без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: