Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 756/11374/15-ц

провадження № 61-1391св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С.О., Стрільчука В.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Головне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року у складі суддів: Поліщук Н. В., Вербової І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовані тим, що з 2007 року він проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1. Вказаний факт встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року.

Посилаючись на неможливість оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, через відсутність правовстановлюючих документів, ОСОБА_4 просив позов задовольнити та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 вересня 2015 року у складі судді Васалатія К. А. позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_6, проте у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів не може оформити право власності на спадкове майно, після смерті спадкодавця.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, а також те, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_4, заінтересована особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, скасоване, заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_7, який оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, не є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_6, а відтак заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року ніяким чином не впливає на його права чи законні інтереси.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційної скарги 27 грудня 2017 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

17 квітня 2018 року Головне територіальне управління юстиції у м. Києві подало відзив на касаційну скаргу, у якому посилаючись на відсутність у матеріалах справи будь-яких нормативно-правових обґрунтувань позовних вимог ОСОБА_4 до управління, яке з 30 квітня 2016 року не має повноважень на вчинення реєстраційних дій, просить відмовити в задоволенні скарги.

ОСОБА_7, у поданому 23 квітня 2017 року відзиві просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін. Зазначає, що саме він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 протягом п'яти років до її смерті, а відтак є спадкоємцем четвертої черги й відповідно має юридичний інтерес до спірного спадкового майна. ОСОБА_4 на час смерті ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, рішення суду про встановлення факту проживання позивача із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу скасовано, що позбавляє позивача правового статусу спадкоємця четвертої черги після смерті останньої й свідчить про відсутність правових підстав для задоволення його позовних вимог.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, якою за життя на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 1995 року, укладеного на товарній біржі «Українська біржа «Десятинна», набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року у квартирі АДРЕСА_1.

Постановою державного виконавця Одинадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 від 22 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, відсутністю підтвердження місця відкриття спадщини та інформації щодо реєстрації осіб за однією адресою разом із спадкодавцем на момент його смерті, наявністю в Оболонському районному управлінні Головного управління МВС України у м. Києві кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального порушення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, скасовано. Заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду.

12 жовтня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, визнання права власності та встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Спадкове право в України врегульовано положеннями Книги шостої ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Разом з тим, за правилами частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Отже, саме територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини є відповідачами у справах про визнання права власності у порядку спадкування на майно, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, або відсутні інші спадкоємці.

Згідно з частиною шостою статті 130 ЦПК України 2004 року під час попереднього судового засідання суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі тощо.

Тлумачення статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Отже, суду першої інстанції слід належним чином було вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, зокрема щодо належного відповідача, а саме відповідної міської ради, наявність інших спадкоємці та чи будуть порушені їх права та обов'язки, чи вплине на їх права та інтереси, вирішення спірного питання.

Втім судом першої інстанції, в порушення статей 33, 130 ЦПК України(в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи.

Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у порушення вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, і за відсутності спадкоємців, які вчасно звернулися із заявами про прийняття спадщини й відповідно мають право на спадкування, не залучив до участі у справі належного відповідача Київську міську раду, й такі порушення процесуального права не можуть бути усунуті апеляційним судом, який не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження.

Враховуючи, що цивільний процесуальний закон не передбачає залучення осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив рішення про відмову в позові.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 не спростовують висновків суду апеляційної інстанції й не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
С.О. Карпенко
В.А. Стрільчук