Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 1527/3704/12

провадження № 61-5681св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

треті особи: Одеська міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 25 грудня 2013 року у складі судді: Шепітко І. Г. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6,треті особи: Одеська міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради, про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником 49/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, іншими співвласниками домоволодіння є ОСОБА_5 (31/100 частини) та ОСОБА_6 (20/100 частин). Будинковолодіння розташовано на земельній ділянці площею 1 634 кв. м і між його співвласниками не досягнуто домовленості про порядок користування такою земельною ділянкою, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Посилаючись на викладене, позивач просив визначити між ним, ОСОБА_5, ОСОБА_6 порядок користування земельною ділянкою загальною площею 1 634 кв. м по АДРЕСА_1, згідно з їхніми частками у праві спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за вказаною адресою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту запропонованого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8, графічне зображення якого міститься у Додатку № 1 до технічного звіту, а технічні відомості поворотних точок містяться у каталогах меж землекористування. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виділено у користування відокремлені частини земельної ділянки з окремими входами, а частка земельної ділянки, належна ОСОБА_5 залишилася в історично складеному вигляді.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції нa підставі того, що відповідачі у справі не погодилися із жодним із запропонованих експертом варіантів розподілу земельної ділянки, а позивач наполягав на встановленому порядку користування, запропонованому в першому варіанті судової експертизи, дійшов висновку за доцільне встановити такий порядок користування, згідно з яким частка, належна ОСОБА_5 залишиться в історично складеному порядку, як обов'язкова для виконання наступними співвласниками, а частки, що перебувають у сумісному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мають бути розподілені між ними відповідно до їхніх часток у праві власності на домоволодіння, оскільки угоди про порядок користування між ними не досягнуто.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що висновки апеляційного суду про те, що будинковолодіння між співвласниками не поділено в натурі і тому неможливо задовольнити позов, є безпідставними, оскільки учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки та отримання в його користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки, що узгоджується з нормами статті 120 Земельного кодексу України та статей 364, 377, 358 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 Встановлено наступний порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1:у користування ОСОБА_4, якому належить на праві власності 49/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, виділено ізольовану земельну ділянку загальною площею 732,4 кв. м (із урахуванням забудови будівлями та спорудами, які знаходяться у фактичному користуванні) відповідно до графічної схеми зображення порядку користування земельними ділянками, яка викладена експертом ОСОБА_9 у додатку до заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 від 07 грудня 2017 року (малюнок № 1) із описом до схеми: «1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17-18-20-21-22-23-24-25-26-27-28-29-30-31-32-33-1» (ділянка позначена у схемі та заштрихована зеленими лініями).У користування ОСОБА_6, якому належить на праві власності 20/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, виділено ізольовану земельну ділянку загальною площею 327,3 кв. м (із урахуванням забудови будівлями та спорудами, які знаходяться у фактичному користуванні) відповідно до графічної схеми зображення порядку користування земельними ділянками, яка викладена експертом ОСОБА_9 у додатку до заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 від 07 грудня 2017 року (малюнок № 1) із описом до схеми: «2-34-35-36-37-14-13-12-11-10-9-8-7-6-5-4-3-2» (ділянка позначена у схемі та заштрихована синіми лініями). У користування ОСОБА_5, якій належить на праві власності 31/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, виділити ізольовану земельну ділянку загальною площею 537,5 кв. м (із врахуванням забудови будівлями та спорудами, які знаходяться у фактичному користуванні) відповідно до графічної схеми зображення порядку користування земельними ділянками, яка викладена експертом ОСОБА_9 у додатку до заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 від 07 грудня 2017 року (малюнок № 1) із описом до схеми: «31-30-29-28-27-26-25-24-23-22-21-20-18-19-38-39-40-41-42-43-44-45-46-47-48-31» (ділянка позначена у схемі та заштрихована жовтими лініями). Визначено територію загального користування земельною ділянкою для співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_6 «33-3-4-33/2-33», (ділянка позначена у схемі червоним кольором), загальною площею 23,84 кв. м. Визначено територію постійного та безоплатного сервітуту для користування земельною ділянкою співвласнику ОСОБА_4 «25/24-24-23-22-23/2-24/2-25», (ділянка позначена у схемі жовтим кольором), загальною площею 8,95 кв. м. Визначено територію постійного та безоплатного сервітуту для користування земельною ділянкою співвласнику ОСОБА_5 «29-29/2-27/2-25/2-24/25-25-26-27-28-29», (ділянка позначена у схемі зеленим кольором), загальною площею 17,57 кв. м.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції безпідставно відступив від рівності часток співвласників будинковолодіння при визначенні порядку користування земельною ділянкою, що відноситься до будинковолодіння, та не врахував ту обставину, що співвласнику ОСОБА_6 залишено лише вхід на ділянку, який здійснюється через хвіртку, влаштовану в огородженні лівої бокової межі, з боку надмірно вузького провулку без назви.

У січні 2018 року ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 25 грудня 2013 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким встановити такий порядок користування земельною ділянкою площею 1 621 кв. м між співвласниками будинковолодіння по АДРЕСА_1, який склався на теперішній час відповідно до «Існуючого порядку користування земельною ділянкою при будинковолодінні по АДРЕСА_1», який графічно зображений у Додатку № 1 до висновку № 1245, запропонованого експертом ОСОБА_11 у висновку від 18 листопада 2013 року № 1245 судової земельно-технічної експертизи, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, заявник зазначив, що суди дійшли неправильного висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормами частини першої статті 120 ЗК України та частиною третьою статті 358 ЦК України, внаслідок чого відійшовши від порядку за яким співвласники на протязі 12 років користувались рівними розмірами часток земельної ділянки та задовольнивши вимоги позивача на надання йому у володіння та користування, за рахунок одного з відповідачів, значно більшої частини спільного майна (земельної ділянки) в натурі, яка відповідає його теперішній частці у праві спільної часткової власності. Із 2000 року між співвласниками склався порядок користування земельною ділянкою на якій розташований будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 який ані ними ані наступними співвласниками (спадкоємцем ОСОБА_4, та покупцем ОСОБА_5) не оспорювався на протязі 12 років - по 2012 рік, тобто до моменту подання ОСОБА_4 позовної заяви.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів м. Одеси від 20 травня 1983 року № 270/3 затверджено акт комісії про прийняття в експлуатацію будинковолодіння (літ «А») від ОСОБА_12 по АДРЕСА_1. Закріплено земельну ділянку площею 1 500 кв. м. за житлом (літ «А»), a частину земельної ділянки площею 134 кв. м. залишено в загальному користуванні ОСОБА_12 та сім'ї її дочки ОСОБА_13 яка тимчасово проживала в будівлі (літ. «Б»), до реконструкції району.

На підставі вказаного рішення, 02 червня 1983 року ОСОБА_12 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок із надвірними спорудами у АДРЕСА_1. Згідно з висновком бюро технічної інвентаризації «Про реєстрацію житлового будинку» від 17 червня 1983 року житловий будинок який належить на праві власності ОСОБА_12 літ. «А» у АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 1 500 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла. Після її смерті спадщину у вигляді будинку (кам'яна будівля літ. «А») по АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 634 кв. м, прийняли у рівних частинах сини померлої - ОСОБА_14, ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_15 Самостійно збудовані будівлі «Б», «В» та прибудова «а.1», котельна «К», сарай «Л», вбиральня «М», баня «О», в свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 лютого 2000 року та в оцінку спадкового майна не включено.

Відповідно до розпорядження Виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 31 липня 2002 року № 795 прийнято в експлуатацію з правом приватної власності за ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_15 добудовані приміщення в житловому будинку літ. «А», житлові будинки літ. «Б, В» та певні надвірні споруди за вказаною вище адресою.

22 серпня 2002 року ОСОБА_15 видано свідоцтво про право власності на 31/100 частини будинковолодіння.

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 серпня 2002 року ОСОБА_5 придбала 31/100 частини домоволодіння, а саме: житловий будинок, позначений в схематичному плані літерою «Б», повністю, загальною площею 98 кв. м, житловою площею 42,8 кв. м. Із договору вбачається, що будинковолодіння загалом складається з трьох будинків, позначених у схематичному плані літерами «А, Б, В», та ряду господарчих споруд, розташованих на землях Одеської міської ради.

Померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 2002 року № 2-2564 належало 49/100 частини вказаного домоволодіння, а саме: приміщення в житлових будинках «літ. А, В» та певні визначені господарські споруди.

ОСОБА_4 є спадкоємцем померлого ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 грудня 2006 року.

Інша 20/100 частини будинковолодіння не перереєстрована, а майнові права не належать ОСОБА_6 як спадкоємцеві померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12

Отже, ОСОБА_4 є власником 49/100 частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2006 року, та у його користуванні знаходяться будівлі: в літ. «А» - 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6; в літ. «В» - 7-1, 7-2, 7-3, 7-4; літ. «З» - льох (1/2 частини); літ. «Ж» - гараж. ОСОБА_5 є власником 31/100 частини домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2002 року, та у її користуванні знаходяться будівлі: в літ. «Б» - 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 5-1, 5-2, 5-3, 5-4, 6-1; літ. «Л» - сарай; літ. «М» - вбиральня. ОСОБА_6 є власником 20/100 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28 лютого 2000 року та у його користуванні знаходяться будівлі: в літ. «А» - 2-1, 2-2, 3-1, 3-2; літ. «О» - баня; літ. «К» - котельня; літ. «З» - льох (1/2 частини).

Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою встановив факти, які підлягають встановленню у справі, зокрема наявність між попередніми співвласниками будинку угоди про порядок користування спірною земельною ділянкою, порядок користування земельною ділянкою з моменту набуття сторонами прав на земельну ділянку та відсутність згоди обох сторін на такий порядок.

Таким чином, суд погоджується з аргументованим рішенням суду апеляційної інстанції про визначений ним порядок користування земельною ділянкою, оскільки такий порядок відповідає розміру часток співвласників будинку, господарських будівель і споруд. При цьому судом правильно враховано те, що сторони у справі не можуть досягнути згоди щодо користування земельною ділянкою, у зв'язку із тим, що жоден із запропонованих варіантів наданих експертами не задовольняє сторін у справі та відмови врегулювати спір мировою угодою.

Твердження заявника про те, що суд повинен був встановити порядок користування земельною ділянкою у спосіб встановлений у Додатку № 1 до висновку № 1245, є безпідставними, оскільки цей додаток не є запропонованим експертом одним із варіантів порядку користування спірною ділянкою, а є графічною схемою зображення порядку користування земельними ділянками, який склався між сторонами на час проведення експертизи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик