АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/3688/16-ц 22-ц/774/256/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 216/3688/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянуши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2016 року, яке ухвалене суддею Бондарєвою О.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 серпня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків, пов'язаних із знеціненням валюти на день платежу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2013 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, сплачених за товар неналежної якості, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість столу та стільців в кількості 10 штук, виробництва фабрики Modenese Gastone (Італія) на суму 3550 Євро, що по курсу НБУ на момент прийняття рішення становило 37807,50 грн., неустойку в сумі 3135,58 Євро, що по курсу НБУ становило 37046,13 грн., моральну шкоду в сумі 2000,00 грн., а всього 76 853,63 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2013 року змінено вищезазначене рішення суду в частині розміру неустойки та зменшено її з 37046,13 грн. до 22785,92 грн.

До теперішнього часу рішення суду не виконано, тому позивач просить стягнути з відповідача за період, починаючи з липня 2013 року і по червень 2016 року: інфляційні витрати в сумі 117977,35 грн., 3% річних за користування неповернутими грошовими коштами в сумі 8 534,15 грн., а також курсову різницю в сумі 100014,39 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 57 912, 37 грн., з яких: 52 473, 90 грн.- інфляційні втрати; 5 438, 47 грн. - 3% річних.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 гривень.

В апеляційній скарзі, яка подана позивачем особисто та через свого представника ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції невірно розраховано індекс інфляції та взагалі відмовлено в нарахуванні інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму стягнутої рішенням суду моральної шкоди. Також, позивач посилається на те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці та не взяв до уваги, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав відповідає нормам міжнародного права та такі позовні вимоги мали бути вирішені саме Центрально-Міським районним судом м.Кривого Рогу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено, що 19 грудня 2009 року позивач ОСОБА_1 уклав з салоном меблів «ІНФОРМАЦІЯ_1», в особі приватного підприємця ОСОБА_2, договір купівлі-продажу № 151/38 згідно якого продавець - меблевий салон «ІНФОРМАЦІЯ_1», зобов'язується передати у власність ОСОБА_1, як покупцю, а ОСОБА_1 зобов'язується прийняти та оплатити товар по специфікації, яка є невід'ємною частиною даного договору, та який повинен бути переданий покупцеві до закінчення строку дії даного договору, встановленого п. 7.1 цього Договору, тобто до 29 березня 2010 року.

До встановленої Договором дати відповідач товар в повній комплектації, відповідної якості та асортименті позивачу не передав, хоча на 09 грудня 2010 року позивач повністю оплатив відповідачу повну вартість товару, у зв'язку з чим, рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 17.01.2013 року (а.с. 4-7) було стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість столу та стільців 10 штук в сумі 37 807 грн. 50 коп., неустойку за просрочку доставки комплекту кухонного гарнітуру «MARINA», столу та стільців в кількості 10 штук, всього в сумі 37 046 грн. 13 коп., а також у відшкодування моральної шкоди в сумі - 2 000 грн., а всього стягнуту кошти в сумі 76 853 грн. 63 коп.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2013 року (а.с. 8-9) рішення першої інстанції змінено в частині розміру неустойки, зменшено її з 37046,13 грн. до 22785,92 грн.

06.11.2013 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було видано виконавчий лист (а.с. 10), за яким державним виконавцем Центрально-Міського ВДВС КМУЮ 28.11.2013 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 11).

Згідно листа начальника Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 21.07.2016 р. № 17575 (а.с. 12) рішення суду не виконано, заборгованість на користь стягувача не сплачено.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про стягнення курсової різниці основної суми боргу у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти суд виходив з того, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2013 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2013 року встановлено, що грошові зобов'язання ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 мають виконуватися у валюті України - у гривні, а тому правові підстави для здійснення нарахування курсової різниці після стягнення заборгованості в національній валюті (гривні) за рішенням суду відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, або ж збитками, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

У даному випадку позивач, як кредитор, відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2012 році звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, оплачених за товар неналежної якості та неустойки, визначив заборгованість у національній валюті України - гривні.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2013 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2013 року позовні вимоги задоволені частково та стягнуто суму боргу у національній валюті України (а.с. 4-9), тобто переведено грошове зобов'язання у гривні.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у національній валюті України - гривні, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки на власний розсуд визначив зобов'язання у національній валюті.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання, суд першої інстанції виходив з того, що стягнута рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2013 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2013 року заборгованість включає в себе, крім заборгованості за основним зобов'язанням, моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн., яка не є грошовим зобов'язанням та невиплата цих сум не тягне за собою наслідком застосування ст. 625 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог названих вимог закону не дотримався.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує виникнення зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується із обов'язком боржника щодо такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов'язань.

Тобто, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

У відповідача існує невиконане грошове зобов'язання перед позивачем у розмірі 62 593,42 грн., що підтверджується рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2013 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2013 року, які набрали законної сили 04.07.2013 року.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач шляхом подання цього позову пред'явив відповідачу вимогу в порядку частини другої статті 625 ЦК України про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочення грошового зобов'язання з моменту набрання чинності рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2013 року до фактичного його виконання шляхом сплати усіх необхідних грошових сум.

Колегія суддів в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов'язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині невірного визначення судом першої інстанції розміру грошового зобов'язання, за затримку виконання якого мають нараховуватися інфляційні втрати та три відсотки річних, та вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов'язання по сплаті грошових коштів у розмірі 62 593,42 грн. за період з 05.07.2013 року по 30 червня 2016 року, тобто з моменту виникнення заборгованості та до часу, визначеного позивачем.

При визначенні розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Так, за період, зазначений ОСОБА_1 в позові, з липня 2013 року по червень 2016 року включно, інфляційні виплати на прострочену суму боргу в розмірі 62 593,42 грн. з урахуванням індексу інфляції складають: 62 593,42 грн.(сума боргу) х 188,37 (загальний індекс інфляції) : 100 = 117 906,43 грн. 117 906,43 грн. (сума боргу з урахуванням інфляції) - 62 593,42 грн.(сума боргу) = 55 313,43 грн.

Отже, загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу за період з 05 липня 2013 року по 01 липня 2016 року складає 55 313,43 грн. і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Доводи позивача щодо стягнення інфляційних витрат у розмірі 117 977,35 грн. колегією суддів не приймаються, оскільки наведені позивачем розрахунки є помилковими, адже до загальної суми боргу, на яку нараховується інфляційні збитки щороку, ним було додано розмір інфляційних збитків, на які теж нараховано інфляційні збитки, що не передбачено нормами ст. 625 ЦК України, яка надає кредитору право виключно на стягнення інфляційних втрат від знецінення основного грошового зобов'язання.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 62 593,42 грн. х 3 % / 365 (кількість днів у році) х 1092 (кількість днів прострочення) = 5 615,38 грн.

Доводи позивача щодо стягнення трьох відсотків річних у розмірі 8 534,15 грн. колегією суддів не приймаються, оскільки наведені позивачем розрахунки є помилковими та включають заборгованість за основним грошовим зобов'язанням з урахування інфляційних втрат за спірний період, що не передбачено нормами ст. 625 ЦК України, яка надає кредитору право виключно на стягнення трьох відсотків річних за порушення строків виконання основного грошового зобов'язання.

Отже, загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, розрахована на прострочену суму боргу у розмірі 62 593,42 грн. за період з 05 липня 2013 року по 01 липня 2016 року, складає 60 928,81 грн. (55 313,43 грн. (інфляційні втрати) + 5 615,38 грн. (3% річних) = 60 928,81 грн.)

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим скасовує рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог і стягує з відповідача на користь позивача 60 928,81 грн. інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 62 593,42 грн. за період з 05 липня 2013 року по 01 липня 2016 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 491,77 грн. (а.с. 122), що відповідає розміру, визначеному Законом України «Про судовий збір».

Оскільки, апеляційна скарга задоволена частково, колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 670,00 грн., тобто пропорційно до задоволення позивних вимог, які позивачем були заявлені у розмірі 226 525,89 грн., а задоволені судом на суму 60 928,81 грн., що становить 26,90% від заявлених позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року зупинено дію рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2016 року в порядку ч. 4 ст. 359 ЦПК України до прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення у справі, у зв'язку з чим колегія суддів поновлює дію зазначеного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягненняінфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягненняінфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 60 928 (шістдесят тисяч дев'ятсот двадцять вісім) гривень 81 (вісімдесят одну) копійку інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 62 593,42 грн. за період з 05 липня 2013 року по 01 липня 2016 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Поновити дію рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 670 (шістсот сімдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 серпня 2018 року.

Головуючий:

Судді: