Справа № 316/3382/13
Провадження № 4-с/316/13/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2018 р. м. Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді Вільямовської Н.О.

секретар судового засідання: Рябуха О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодара цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, заінтересовані особи: Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_3, на дії державного виконавця та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИВ:

25.05.2018 року адвокат ОСОБА_2, яка діє на підставі письмового доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги, в інтересах заявника ОСОБА_1, звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області зі скаргою на дії державного виконавця та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, заінтересовані особи: Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби ГТУЮ Запорізької області, ОСОБА_3

В обґрунтування якої зазначила, що по цивільній справі №316/3382/13-ц 24.01.2014 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей Карини та ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку починаючи з 17.12.2013 року. Після отримання виконавчого листа заявниця предявила його на примусове виконання до ВДВС Енергодарського МУК) в Запорізькій області. З метою повного та своєчасного виконання рішення суду держаний виконавець звернувся до Енергодарського міського суду з поданням про обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Подання було задоволено судом в повному обсязі та обмежено боржника у праві виїзду за кордон. Боржник дізнався про дане обмеження почав приходити до заявниці додому, влаштовував варки та вимагав щоб вона скасувала заборону виїзду за кордон шляхом закриття виконавчого провадження. Своє прохання мотивував тим, що в нього великі борги і йому необхідно терміново виїхати на заробітки за кордон. Потім повідомив, що знайшов роботу за кордоном і виїхавши на заробітки він не лише зможе погасити суму боргу, а й щомісячно сплачувати аліменти, але для цього ОСОБА_1 необхідно прийти до відділу державної виконавчої служби та подати заяву про припинення сплати аліментів для того щоб державний виконавець скасував заборону виїзду за кордон. Оскільки заявниця перебувала в скрутному матеріальному становищі і немала коштів, вона пішла до ВДВС Енергодарського МУЮ і написала заяву про припинення аліментів, відповідно до зразка який був на стенді. Під час складання заяви та її реєстрації вона вважала, що це тимчасово і якщо боржник не дотримається свого слова вона знов предявить виконавчий лист на подальше примусове виконання. 29.11.2016 року виконавче провадження на підставі заяви стягувача було закінчено відповідно до п.9 ч.1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» та як наслідок було скасовано і обмеження у праві виїзду боржника за кордон. Однак, згодом зясувалось, що боржник на заробітки виїхав, однак не мав наміру сплатити ні суми боргу ні щомісячні аліменти. Намагаючись відновити порушені права дітей на матеріальне забезпечення від батька, в березні 2018 року заявник звернулась до ВДВС на консультацію, щодо подальшого стягнення аліментів, але виконавцем було розяснено, що 29.11.2016 року виконавче провадження було закрито на підставі її власної заяви і відновленню не підлягає.

Скаржник вважає, що оскаржувана постанова фактично унеможливлює продовження стягнення аліментів з боржника, та просить: поновити строк на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, скасувати постанову головного державного виконавця Кулбаєвої Ю.Г. про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №316/3382/13-ц від 24.01.2014 року, поновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі №316/3382/13-ц від 24.01.2014 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітку починаючи з 17.12.2013 року.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 зявилась, обґрунтування скарги підтримала у повному обсязі, просила суд поновити строк оскарження постанови та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2 заявлені вимоги у скарзі підтримала, просила задовольнити.

В судовому засіданні держаний виконавець Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_6 заперечувала проти поданої ОСОБА_1 скарги, надавши також письмові заперечення (а.с.72-73), просить відмовити в задоволенні скарги.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився повторно, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення слухання справи, заперечень на скаргу до суду не надав.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали скарги та матеріали цивільної справи, приходить до висновку про поновлення строку звернення до суду та задоволення скарги частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч.2, ч.3 та ч.4 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судом встановлено, що за поданою позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, Енергодарським міським судом Запорізької області було ухвалено рішення 13.01.2014 року, яки вимоги позову було задоволено та призначено стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 17.12.2013 року (а.с.20-21).

На підставі даного рішення та заяви ОСОБА_1 24.01.2014 р. Енергодарський міський суд Запорізької області видав виконавчий лист №316/3382/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а.с.74).

12.02.2014 року державним виконавцем Енергодарського міського відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.75), копії якої направлена сторонам виконавчого провадження.

12.02.2014 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, копію якої направлено за місцем роботи боржника ФОП Макушенко. 29.12.2015 року на адресу відділу надійшов супровідний лист ФОП Макушенко про звільнення ОСОБА_3 та повернення виконавчого листа на адресу відділу.

Заборгованість по аліментам на 10.11.2015 рік становила 2580,00 грн.

Станом на 01.04.2016 рік, заборгованість по аліментам становила 11898,40 грн. (а.с.54). 16.05.2016 року ОСОБА_7 направлено лист з розясненням її права звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 Кримінального Кодексу України, а саме злісне ухилення від сплати аліментів (а.с.76).

09.06.2016 року Енергодарським міським судом Запорізької області було задоволено подання старшого державного виконавця відділу ДВС та обмежено боржника ОСОБА_8 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобовязань за виконавчим листом № 316/3382/13-ц про стягнення аліментів (а.с.37-37зворот).

На підставі заяви написаної ОСОБА_1 до відділу ДВС, в якій вона просила закінчити виконавче провадження №316/3382/13-ц від 24.01.2014 року у звязку з повним фактичним виконанням на підставі п.9 ст.39 закону України про виконавче провадження претензій по сплаті аліментів не має, з наслідками ст.40 Закону України про виконавче провадження ознайомлена, яка надійшла до відділу ДВС 01.11.2016 року (а.с.81).

29.01.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №316/3382/13-ц та скасовано заходи примусового виконання рішення (а.с.47), копія якої направлена 29.11.2016 року заявнику по справі (а.с.48).

За змістом ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи зміст скарги, зазначені у ній підстави для поновлення строку звернення до суду та зважаючи на обєктивні обставини встановлені в судовому засіданні, суд вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду та наявність достатніх правових підстав для поновлення строку звернення до суду, у звязку з чим вимоги заяви про поновлення строку звернення до суду з заявою підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Встановлено, що виконавче провадження з виконання виконавчого документу виконавчого листа виданого Енергодарським міським судом Запорізької області №316/3382/13-ц від 24.01.2014 року, було відкрито на підставі ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV ( в редакції яка діяла на час звернення з виконавчим листом) та, як зазначалось вище, державним виконавцем вчинялась дії, в рамках наданих законодавством, з про ведення виконання судового рішення на підставі виданого виконавчого листа. Як судом встановлено та підтверджується заявником та представником ВДВС, заявник ОСОБА_9 власноруч, без примусу зі сторони державного виконавця, написала заяву, яку було зареєстровано 01.11.2016 року, про закриття виконавчого провадження за виконавчим листом №316/3382/13-ц від 24.01.2014 року.

05.10.2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року, відповідно до якого, усі дії державний виконавець, після набуття законом чинності, виконує відповідно до даного цього Закону.

Згідно ч.1 ст.39 даного Закону, визначено підстави закінчення виконавчого провадження, так відповідно до п.9 ч.1 зазначеної статті, встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом,на що, як встановлено вище, посилалась заявник у своїй заяві.

А ст.40, зазначеного Закону, передбачено наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, з якими, як зазначено в заяві ОСОБА_10 вона була ознайомлена.

Згідно ч.3 ст.451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Що стосується вимог сторони заявника про поновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі № 316/3382/13-ц від 24.01.2014 року, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно Декларації прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, яка у розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України у формі ратифікації, при цьому визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, а саме: 8 принципу 8, дитина за будь-яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Аліменти, які сплачуються на утримання неповнолітніх дітей, є одним з гарантованих законом джерел існування саме дітей.

Статтею 179 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, заявник ОСОБА_1, в усіх діях щодо дітей, повинна була перш за все виходити з інтересів дітей.

Однак, як зазначає заявник ОСОБА_1, з заявою про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_1 звернулася з підстав того, що боржником за виконавчим листом ОСОБА_8 на неї чинився психологічний тиск, а також того, що була впевнена, що боржник ОСОБА_11 виконає свою обіцянку та буде у добровільному порядку надавати дітям матеріальну підтриману та виплатить увесь розмір заборгованості по аліментам, при цьому, заявник помилково вважала, що заява про закінчення виконавчого провадження у звязку з фактичним виконанням не позбавляє її права предявлення виконавчого документу до виконання. Крім того, судом встановлено, що фактичного виконання зобовязань за виконавчим листом боржником не було проведено (відсутні докази отримання грошових коштів або іншого майна в рахунок оплати боргу по аліментам, тощо), заборгованість по аліментам не була сплачена боржником, який по теперішній час не надає ніякої допомоги на утримання своїх дітей, а отже діти позбавлені захисту їх права на утриманні від обох батьків.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, про задоволення вимог скарги та вважає необхідним скасувати постанову Головного державного виконавця Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області від 29.11.2016 року про закінчення виконавчого провадження та поновити виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого листа №316/3382/13-ц виданого 24 січня 2014 року Енергодарським міським судом Запорізької області на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 13 січня 2014 року по цивільній справі №316/3382/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, яким призначено стягнення з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН: НОМЕР_2, аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, у розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітків (доходу) відповідача щомісяця починаючи з 17.12.2013 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.260-261, 353, 354, 355, 447, 451, 453 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, заінтересовані особи: Енергодарський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_3, на дії державного виконавця та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження задовольнити.

Поновити строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Скасувати постанову головного державного виконавця Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 від 29.11.2016 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №316/3382/13-ц від 24.01.2014 року.

Поновити виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого листа №316/3382/13-ц виданого 24 січня 2014 року Енергодарським міським судом Запорізької області на підставі рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 13 січня 2014 року по цивільній справі №316/3382/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, яким призначено стягнення з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН: НОМЕР_2, аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, у розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітків (доходу) відповідача щомісяця починаючи з 17.12.2013 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Запорізької області (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року)

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. О. Вільямовська