Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

місто Київ

справа № 760/22825/15-ц

провадження № 61-3560ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року у складі судді Кізюн Л. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Слободянюк С. В., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» (далі - ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», банк) про визнання договору застави недійсним.

З урахуванням змісту заяви про зміну підстав позову позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За період шлюбу її чоловік придбав автомобіль за власні кошти, користувався ним виключно у власних потребах у зв'язку з його роботою. На переконання ОСОБА_3, цей автомобіль відповідно до статті 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності. За життя чоловік позивача передав банку у заставу автомобіль без її згоди як співвласника, а тому вона просить суд визнати недійсним договір застави від 13 листопада 2007 року № Дз1-281п-2007 легкового автомобіля, марки Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_4

Як на правові підстави заявлених вимог позивач посилалася на статті 60, 65 СК України та статті 203, 215, 578 ЦК України.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року позов задоволено, визнано недійсним договір застави від 13 листопада 2007 року, укладений між банком та ОСОБА_4; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що автомобіль, який є предметом застави за оспорюваним позивачем договором застави, належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, проте був переданий у заставу без згоди дружини. Посилання відповідача на звернення з позовом до суду з пропуском позовної давності суд вважав необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідач не спростував, що позивач звернулась до суду з пропуском позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що на час укладення оспорюваного договору застави ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, копія паспорта ОСОБА_4 з відміткою про зареєстрований шлюб надавалася банку під час укладення договорів кредиту та застави, а тому на час укладення договору застави банк знав, що автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також те, що дружина не надала ОСОБА_4 згоди на укладення такого договору. Доказів того, що сам ОСОБА_4 приховав цю інформацію, не повідомивши про це банк, чи повідомивши про протилежне, суду надано не було.

На переконання апеляційного суду, висновки, викладені в ухвалі, узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду України, сформульованими у постановах від 07 листопада 2011 року у справі

№ 6-44цс11, від 16 травня 2012 року у справі № 6-36цс12, від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 21 жовтня 2015 року у справі

№ 6-1568цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги банк посилався на те, що звертався до відповідача з вимогою про виконання обов'язку спадкодавця від 17 січня 2013 року вих. № 59/057-01 через Першу Черкаську державну нотаріальну контору. Така вимога (претензія) одержана 18 січня 2013 року відповідальною особою, в подальшому направлена до Другої Черкаської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини та доведена до відома спадкоємця ОСОБА_3, а тому до спірних правовідносин мають бути застосовані наслідки спливу позовної давності.

На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на момент укладення договору застави заставодавець засвідчив, що він є належним власником предмета застави, жодним чином не обмежений у розпорядженні ним; автомобіль не є предметом спору й не перебуває під арештом, у податковій або іншій заставі, будь-які треті особи не мають на нього прав, не обтяжений будь-якими боргами чи зобов'язаннями.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 24 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини третьої зазначеної статті суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо фактичних обставин, встановлених судами.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 липня 1990 року міським відділом ЗАГС м. Черкаси укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджено відповідним свідоцтвом, виданим 21 липня 1990 року.

13 листопада 2007 року ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 281п-2007, відповідно до умов якого банк надав кредит у сумі 30 000, 00 дол. США під 12 % річних для придбання легкового автомобіля марки Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT, a ОСОБА_4 зобов'язувався повернути кредит у строк до 12 листопада 2012 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань між ним та банком підписано договір застави від 13 листопада 2007 року

№ Дз1-281п-2007, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у заставу банку легковий автомобіль марки Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT. Як визнано відповідачем, згідно з повідомленням ПАТ «Брокбізнесбанк» від 26 квітня 2016 року в кредитній справі відсутні документи, які б підтверджували надання позивачем, ОСОБА_3, дозволу ОСОБА_4 на передачу в заставу цього легкового автомобіля.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

07 червня 2013 року позивачу ОСОБА_3, як спадкоємиці ОСОБА_4, державним нотаріусом Другої Черкаської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2014 року у справі № 712/1290/14-ц за позовом ОСОБА_3, що набрало законної сили 01 квітня 2014 року, свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визнано недійсним в частині отримання ОСОБА_3 у спадщину 1/2 частини автомобіля.

Щодо правових підстав недійсності правочину.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального та процесуального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є порушення стороною (сторонами) загальної заборони того, щоб зміст правочину суперечив положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства саме на момент його вчинення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про заставу» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, за змістом пункту 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, принцип справедливості, добросовісності та розумності. Такі засади цивільного права підлягають застосуванню як під час тлумачення й реалізації актів цивільного законодавства та інших джерел цивільного права, а так само під час здійснення оцінки поведінки учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм права у їх взаємодії й взаємозв'язку необхідно зробити висновок, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15,від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15, від 27 січня 2016 року у справі

№ 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Верховний Суд виходить з того, що оцінка перелічених у наведених правових позиціях обставин не обмежується предметом дослідження у справі, метою з'ясування якого є інші факти, що мають істотне значення для її вирішення. Зокрема, оцінюючи обґрунтованість вимог позивача та добросовісність її дій, суд зобов'язаний врахувати обставини набуття спірного автомобіля. В цьому Верховний Суд виходить з обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, згідно з висновками яких спірний автомобіль придбано за рахунок грошових коштів, наданих банком у кредит. Доказів існування інших джерел для набуття цього майна судам не надано, такі обставини, відповідно, судами не встановлювалися, позивачем не обґрунтовувалися.

В оцінці обставин справи Верховний Суд врахував, що спірний автомобіль придбаний за грошові кошти, надані банком у кредит чоловіку позивача з умовою одночасної передачі цього автомобіля у заставу цій же кредитній установі. Отже, у досліджуваній правовій ситуації момент набуття майна настав у той же самий проміжок часу, що і з розпорядження ним шляхом передання в заставу банку. Придбання спірного автомобіля відбулося не за рахунок особистих коштів позичальника або спільних коштів позичальника та його подружжя, а за рахунок коштів, наданих банком в кредит, інших доводів позивачем не наведено й не обґрунтовано.

З огляду на викладене, в оцінці спірних правових відносин суди зобов'язані були застосувати загальне правило частини першої статті 60 СК України, за змістом якого майно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, якщо воно ними спільно набуте, тобто для виникнення режиму спільності майна необхідною умовою є те, що майно має бути ними спільно нажитим.

У ситуації, коли виникненню права власності на річ передує виникнення боргового зобов'язання одного з подружжя, застосуванню підлягає правило частини четвертої статті 65 СК України, згідно з яким обов'язки одного з подружжя стають спільними для другого з подружжя лише в разі, якщо такий договір укладений в інтересах сім'ї. Тобто подальша поведінка подружжя або дійсна мета виникнення зобов'язання, досягнення якої спрямоване на задоволення інтересів сім'ї, могли бути достатніми підставами вважати, що такі боргові зобов'язання є спільними для обох з подружжя.

Отже, банк, надавши необхідні грошові кошти для придбання певної речі в борг, не мав достатніх причин для висновку, що цю річ придбано за рахунок спільних коштів подружжя та що вона є спільно нажитою ними та, відповідно, є їх спільною річчю.

Верховний Суд наголошує, що у досліджуваних правовідносинах передання спірного автомобіля у заставу банку має розглядатися не як того розпорядження спільним майном подружжя, для якого є обов'язковою згода іншого з подружжя, а як обов'язкова умова надання грошових коштів банком позичальнику у кредит. Непередання позичальником придбаного за рахунок кредиту автомобіля у заставу банку не створило б для нього умов отримання усієї суми кредиту у зв'язку з істотним порушенням умов та порядку кредитного договору. Зокрема, згідно з пунктом 1.3 кредитного договору видача кредиту здійснюється виключено після: а) укладення договорів, які забезпечують виконання зобов'язань за цим договором; б) укладення договорів страхування та підтвердження сплати страхових внесків.

Щодо схвалення дій іншого з подружжя позивачем.

Право власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль підтверджувалося свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, в якому серед особливих відміток зазначено про існування заборони його відчуження у зв'язку з існуванням кредитних зобов'язань перед відповідачем, ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» (том І а.с. 189). У зв'язку із втратою ОСОБА_4 свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 02 липня 2009 року проведено перереєстрацію транспортного засобу та видано дублікат зазначеного свідоцтва.

Згідно з пунктом 25 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (в редакції, чинній на момент придбання та виникнення права власності на спірний автомобіль), обмеження, зазначені у свідоцтві, вносяться до реєстраційних документів.

Відповідно до пункту 7.11 розділу 7 «Порядок оформлення свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та тимчасових реєстраційних талонів» Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року № 379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 року за № 123/18861, у графі &q?ів;Особливі відмітки&q?ре; вказуються відомості про документи, на підставі яких зареєстровані (перереєстровані) ТЗ, робляться службові відмітки, у тому числі: дозволений знак &q?до;Інвалід&q?ть;, символи індивідуального номерного знака, розпізнавальні написи, обмеження тощо.

Таким чином, з моменту виникнення прав на спірний автомобіль у реєстраційних документах на нього містилися особливі відмітки про існування заборони відчуження цього транспортного засобу у зв'язку з існування кредитних зобов'язань власника перед банком.

Посилаючись на існування права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль, позивач не надала доказів у судах першої та апеляційної інстанцій, що цей автомобіль не використовувався нею та/або в інтересах сім'ї. Позивач, враховуючи об'єктивні обставини, знала або мала усі можливості довідатися (оскільки мала можливість отримати таку інформацію зі свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу) про джерело походження коштів для його придбання, а також про існування кредитних та заставних зобов'язань перед банком. Такі відомості зазначено безпосередньо у згаданому документі, свідоцтві про реєстрацію спірного транспортного засобу, в якому також зазначено в особливих примітках про право керування позивача цим автомобілем.

Підсумовуючи, Верховний Суд має підстави для висновку не про обізнаність позивача про порушення її права, а про фактичне схвалення дій нині покійного чоловіка позивача, про явну або мовчазну згоду з такими діями, що позбавляє позивача права на позов в матеріально-правовому розумінні, оскільки свідчить про відсутність порушеного її цивільного права чи/та інтересу, що потребують свого захисту та відновлення.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд додатково врахував поведінку ОСОБА_4, який, укладаючи оспорюваний договір застави, зазначив, що на момент його підписання він є належним власником предмета застави, жодним чином не обмежений у розпорядженні ним, предмет застави нікому будь-яким способом не відчужено, не заставлено іншим особам, не передано в оренду, найм, користування на будь-яких інших підставах, він не є предметом судового спору і не перебуває під арештом та у податковій заставі, треті особи не мають на нього будь-яких прав, не обтяжений будь-якими боргами чи зобов'язаннями (пункт 1.7. договору застави).

Наявність у банку копії паспорта боржника із відміткою про реєстрацію шлюбу не дає достатніх підстав для висновку, що банк знав чи не міг не знати, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та другим з членів подружжя не надано згоди на укладення правочину, оскільки відповідно до правила частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України презюмується, що один з членів подружжя діє за згодою другого з членів подружжя. Як вже зазначено, умовою виникнення режиму спільності набутого майна, є спільність витрачених на його придбання коштів, що не доведено у спірній правовій ситуації.

Загальна оцінка правомірності оспорюваного договору застави.

Принциповим в оцінці обставин у досліджуваній цивільній справі є системний аналіз застосовуваних до них норм права: статті 65 СК України, статті 369 ЦК України та статті 6 Закону України «Про заставу» у поєднанні зі статтею 218 ЦК України.

За загальним правилом частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

З метою забезпечення функціонування цивільного обігу з наведеного загального правило зроблено виняток у частині другій зазначеної статті, згідно з якою при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Презумпція згоди подружжя на укладення правочину іншим з подружжя не застосовується в разі укладення таким подружжя договорів, які потребують державної реєстрації: за змістом частини третьої наведеної статті для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як наведено в цьому рішенні, згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою також окремим правочином, що мав би бути також укладений письмово.

Суди встановили, й це сторонами не заперечується, що позивач не давала письмової згоди на укладення її чоловіком оспорюваного правочину - договору застави. А отже, Верховний Суд констатує факт недотримання вимоги щодо форми вчинення названого правочину.

Проте, недотримання письмової форми названого правочину не має своїм наслідком, за загальним правилом, його недійсність, оскільки за загальним правилом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Встановлюючи в статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України обов'язок отримання письмової згоди подружжя на вчиненні іншим з подружжя такого роду правочину, чинне цивільне законодавство не встановило загальним наслідком такого порушення недійсність самого правочину, вчиненого подружжям без згоди іншого, проте фактично схваленого ним.

Наведене повністю відповідає правовій ситуації у досліджуваній справі: позивач за усіма обставинами справи схвалила оспорюваний правочин, вчиненій її чоловіком, проте не оформила таке схвалення письмово. За змістом статті 218 ЦК України спрямування волі особи переважає над формальним закріплення відповідного волевиявлення в разі, якщо відсутні сумніви щодо дійсних намірів такої особи.

Істотним для оцінки поведінки учасників спірних правових відносин є проміжок часу, за спливом якого від моменту укладення оспорюваного договору позивач звернулася до суду.

Верховний Суд врахував, що позивач звернулася до суду з цим позовом у 2015 році, договір застави був укладений у 2007 році, а заставодавець помер у 2012 році.

Факти перебування спірного автомобіля у володінні сім'ї, наявність у позивача права користування ним з моменту придбання, отримання його у спадщину у 2013 році у своїй сукупності позбавляють суд сумнівів щодо абсолютної необґрунтованості заявлених позивачем вимог. Об'єктивно оцінюючи встановлені судами обставини, Верховний Суд дійшов до переконання, що позивач не довела факт ненадання нею згоди на укладення правочину чоловіком від імені подружжя та наявність її заперечень на укладення такого договору. Користування транспортним засобом подружжям протягом тривалого періоду часу свідчить, що ОСОБА_3 погоджувалася з таким договором та усіма його умовами, схвалила його, протягом тривалого періоду часу з моменту придбання не заявляла про існування заперечень проти набуття автомобіля за рахунок кредитних коштів та проти передачі його у заставу банку, адже з моменту придбання автомобіля та укладення договору застави до подання позову минуло більше восьми років.

Додатково необхідно зазначити, що банк не мав підстави вважати, що автомобіль є об'єктом права спільної власності подружжя з підстав придбання його під час шлюбу, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті такого майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Тобто режим спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що, зі слів померлого чоловіка, автомобіль придбаний на його власні кошти та використовував він його виключно у власних потребах з робочих питань, що свідчить про відсутність підстав вважати, що банк мав передбачити, що договір застави стосується прав та інтересів третіх осіб, а також, що на укладення договору застави необхідна була згода другого з подружжя.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що ОСОБА_3 не навела суду обґрунтованих доводів щодо порушення її прав оспорюваним договором. Відповідно до статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Щодо застосування позовної давності.

За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Верховний Суд врахував, що позивач не навела суду доводів та не підтвердила їх відповідними доказами, що її права порушені під час укладення оспорюваного договору застави. Натомість банк надав суду направлені на адресу позивача на ім'я померлого чоловіка листи-претензії щодо усунення порушень умов кредитного договору, що дає підстави для висновку, що ОСОБА_3 мала можливість раніше, ніж нею повідомлялося у суді, довідатися про існування оспорюваного договору. Банк за умовами кредитного та заставного договорів здійснював перевірку стану майна, наданого в заставу, декілька разів на рік, починаючи з 2007 року. ОСОБА_3 мала право користуватися спільним майном подружжя нарівні з чоловіком, їй належало право керувати цим транспортним засобом, про що зазначено в свідоцтві про реєстрацію спірного транспортного засобу, в якому є відмітка про заборону відчуження спірного автомобіля, а тому існували всі обставини дізнатись про своє право за життя спадкодавця.

Як зазначалося, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу - спірного автомобіля - містяться особливі примітки про заборону його відчуження у зв'язку з наявністю кредитних зобов'язань власника перед ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК». Також у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу зазначено про право керування цим автомобілем позивача ОСОБА_3 Враховуючи, що позивач стверджує, який є спільною власністю подружжя, перебував у користуванні сім'ї, вона мала право користування спірним автомобілем, відомості про що внесено до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, то ОСОБА_3 мала об'єктивну можливість дізнатись, діючи як розсудливий господар, про обтяження автомобіля заставою та придбання його за кредитні кошти.

Посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, є необґрунтованим, оскільки зазначений правовий висновок викладено у справі, в якій встановлено інші обставини, що не мають значення для вирішення конкретних правовідносин у цій справі, стосуються позовної давності за вимогами кредитора до боржника, натомість предметом цього спору є визнання недійсним договору застави.

Оцінюючи усі обставини справи у сукупності, Верховний Суд навіть не припускає, що позивач могла не знати про свої права, пов'язані із кредитними та забезпечувальними зобов'язаннями її чоловіка, навпаки, їх аналіз свідчить, що вона зобов'язана була знати про існування боргових зобов'язань чоловіка перед банком та мала для цього достатні об'єктиві підстави.

Верховний Суд врахував, що пропуск позовної давності у цьому випадку не є підставою для відмови у позові відповідно до правил частини першої статті 261 ЦК України, оскільки зробив висновок про необґрунтованість позовних вимог, що свідчить про відсутність порушеного права позивача та, як наслідок, відсутність правових підстав для застосування заяви банку про сплив позовної давності.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у судах першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 03 вересня 2015 року

№ 670-VIII) ставка судового збору за подання фізичною особою позову немайнового характеру складала 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата становила 1 218, 00 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_3 пред'явила одну позовну вимогу немайнового характеру, судовий збір за подання позову становить 487, 20 грн.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 26 вересня 2015 року

№ 670-19) та підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 07 вересня 2016 року № 1491-VIII) ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становила 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги та за подання касаційної скарги становила 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Зважаючи на наведене, судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції становлять 487, 20 грн, в суді апеляційної інстанції - 535, 92 грн та в суді касаційної інстанції - 584, 64 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про ухвалення нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову, то судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції покладається на позивача, а судовий збір за подання апеляційної та касаційних скарг підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та становить 1 120, 56 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання недійсним договору застави відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» судовий збір, понесений у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 1 120, 56 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик