2/469/87/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року Березанський районний суд Миколаївської області у складі :
головуючої судді - Гапоненко Н.О.,
за участю секретаря судового засідання - Якубець С.В.
учасники справи:
позивачка ОСОБА_1 не зявилась,
представники позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зявились,
представник відповідача не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Березанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживача,-
в с т а н о в и в :
Позивачка вважає вказаний кредитний договір таким, що не відповідає чинному законодавству, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним, оскільки при укладенні договору вона не була проінформована про орієнтовну сукупну вартість кредиту, хоча, якби їй була відома сукупна вартість кредиту та те, що договір не відповідає діючому законодавства, вона б не укладала цієї угоди або б уклала її на інших умовах.
Крім того, пункти про сплату плати за обслуговування кредитної заборгованості даного договору не відповідають вимогам Законів України Про банки та банківську діяльність" та Про захист прав споживачів, є несправедливими та є підставою для визнання такого положення недійсним. Зазначала, що відповідач, встановивши в договорі обовязок позивачки щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачці, при цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та частково вплачено позивачкою за послуги, що супроводжують кредит, а саме обслуговування кредитної заборгованості.
Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати зазначений кредитний договір недійсним.
У судове засідання позивачка та її представник не зявилися, представник позивачки направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не зявився та не повідомив причину своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, надав відзив на позов (а.с.62-63), в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість заявлених вимог; зазначав, що до підписання кредитного договору відповідач надав позивачці у письмовій формі інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, отримання якої позивачка посвідчила своїм підписом у Довідці-повідомленні. Також посилався, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами, що узгоджується з нормами ч.4 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів, ст.2, п.8 ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльність. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою у Графіку щомісячних платежів, така умова не суперечить Закону України Про захист прав споживачів.
Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У статті 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Частиною другою статті 19 Закону України Про захист прав споживачів визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобовязань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача.
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України Про захист прав споживачів, при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 02 червня 2016 року, укладеного між сторонами, банк надав позивачці кредит на поточні потреби, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів.
За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Разом з тим, оскільки пунктом 1.4 кредитного договору від 02 червня 2016 року передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком щомісячних платежів за кредитним договором, без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, це положення договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.
До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-1746цс16.
Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.
Тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд-
у х в а л и в :
Позовні вимоги задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата виготовлення повного тексту рішення 01 жовтня 2018 року.
Суддя: