Справа № 447/961/17 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/529/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.,

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: представника ОСОБА_2- адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 червня 2015 року передав відповідачу у позику 103 840,00 грн. на строк до 01 вересня 2015 року, що підтверджується письмовою розпискою.

Станом на день звернення до суду, відповідач не повернула позичені кошти, а тому просить стягнути в його користь заборгованість у розмірі 103 840, проценти у розмірі 29 740,92, пеню від суми заборгованості в розмірі 59 481,84 та 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 4 933,11 і судові витрати.

Оскаржуваним заочним рішення суду позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22 червня 2015р. у розмірі 103 840, 00 грн. (сто три тисячі вісімсот сорок гривень 00 коп.); процентів у розмірі 29 740, 92 грн. (двадцять дев'ять тисяч сімсот сорок гривень 92 коп.); пені від суми заборгованості в розмірі 59 481, 84 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч чотириста вісімдесят одну гривню 84 коп.) та 3% річних від суми заборгованості в розмірі 4 933, 11 грн. (чотири тисячі дев'ятсот тридцять три гривні 11 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1 979,79 грн.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 17 січня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року залишено без задоволення.

Заочне рішення оскаржила відповідач ОСОБА_4 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому є незаконним та необґрунтованим. Посилаючись на ст.1046 ЦК України, суд не з'ясував причини та умови виникнення заборгованості, за яких умов надана розписка, чи було отримано кошти у день укладення договору позики, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зазначає, що розписка на яку посилається позивач, підписана відповідачем під тиском та погрозами, кошти в момент надання розписки ОСОБА_2 їй не передавав, що може підтвердити свідок ОСОБА_5, який був присутній під час написання розписки. Стверджує, що не погоджується з рішенням в частині стягнення пені в розмірі 59 481,84, оскільки в розписці не був встановлений розмір пені, а відтак її стягнення суперечить вимогам ст.547 ЦК України та ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та неправильно застосовані ст.ст.549-552 ЦК України. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, хоч належним чином була повідомлена про день і час слухання справи 06.06.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке долучене до матеріалів справи. Відповідач ОСОБА_4 15.06.2018 року надіслала суду Відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.2 ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3 на заперечення доводів апеляційної скарги, яке викладено у Відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 22 червня 2015 року позивач по справі ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_4 103 840,00 грн. на строк до 01 вересня 2015 року.

На підтвердження факту отримання грошових коштів в позику відповідач ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 власноручно написану розписку від 22.06.2015 року у якій зазначила, що взяла в борг у ОСОБА_2 103 840,00 грн., які зобов»язується повернути до 01 вересня 2015 року. Розписка написана у присутності двох свідків, які проставили свої підписи. (а.с. 7).

Відповідно до положень ст.1046 Цивільного кодексу (далі ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, договір позики є реальною угодою та вважається укладеним з моменту передання грошей.

Із змісту розписки, написаної відповідачем ОСОБА_4 вбачається, що вона отримала (взяла) в борг гроші.

Згідно ст. 530 ЦК якщо у зобов»язанні встановлений строк ( термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із змісту розписки встановлено, що ОСОБА_4 зобов»язується повернути борг до 01 вересня 2015 року, однак взяті на себе зобов»язання не виконала, внаслідок чого позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до розписки стягнув борг в сумі 103 840,00 грн. та застосував наслідки передбачені ст.1050 ЦК за несвоєчасне повернення бору.

За приписами ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого розрахунку сума інфляційних втрат становить 29 740, 92 грн. та 3% річних від боргу - 4 933,11 грн., які суд стягнув з відповідача по справі.

Колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення пені в сумі 59 481, 84 коп.

Відповідно до ст.546 ч.1 ЦК виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У статті 547 ЦК зазначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов»язання вчиняється у письмовій формі. Правочин, щодо забезпечення виконання зобов»язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною 1 ст. 549 ЦК визначено - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Із розписки не встановлено, що між сторонами по справі досягнуто згоди щодо забезпечення виконання зобов»язання неустойкою (пенею).

Така вимога міститься у ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань» та зазначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Із врахуванням вище зазначеного, колегія суддів вважає, висновки суду в частині стягнення пені не відповідають встановленим обставинам справи та судом в цій частині неправильно застосовані норми матеріального права, а відтак оскаржуване рішення суду в частині стягнення пені підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині, що розписка про отриманий борг дана під примусом, що кошти не передавалися, відповідачем такі не підтверджені жодними доказами. В судове засідання відповідач не з»являлася ні в суді першої, ні апеляційної інстанції, відповідно, клопотань з приводу перевірки обставин зазначених у апеляційній скарзі не заявляла.

Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу України( далі ЦПК) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 3 ст.367 ЦПК зазначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так як відповідачем ОСОБА_4 не спростовані належними та допустимими доказами висновки суду першої інстанції щодо стягнення боргу та відповідно інфляційних і відсотків, то рішення суду в цій частині відповідає обставинам справи та відсутні підстави для його скасування.

Згідно ст.376 ч.1 п.3, 4 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 383, 384, 391 ЦПК України, -колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 пеню від суми заборгованості в розмірі 59 481, 84 грн.

Відмовити ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_4 пені в сумі 59 481, 84 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постановив порядку визначеному ст.ст. 389, 391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 липня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин