Справа № 458/1039/17 Головуючий у 1 інстанції: Строна Т.Г.
Провадження № 22-ц/783/1318/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Цяцяка Р.П.

секретар Бохонко Е.Р.

розглянувши у порядку спрощеного провадження в м. Львові цивільну справу №458/1039/17 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Турківське лісове господарство» на рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 березня 2018 року ухваленого суддею Строна Т.Г., повний текст рішення складено 23.03.2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Турківське лісове господарство» про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

2.11.2017 року до суду із позовом звернувся ОСОБА_2.

В обгрунтуванння позовних вимог посилається на те, що у жовтні 2016 року йому стало відомо про накладення на нього адміністративного стягнення згідно з постановою № 17 від 30.09.2016 року, винесеної посадовою особою ДП «Турківське лісове господарство», якою його визнано винним за ст.65 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 85 гривень.10.04.2017 року Турківським районним судом Львівської області ухвалено постанову в адміністративній справі за його позовом до ДП «Турківське лісове господарство», якою скасовано постанову від 30 вересня 2017 року №17.Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач оскаржив його в Львівському апеляційному адміністративному суді. Проте апеляційним судом скаргу відповідача залишено без розгляду, а постанову Турківського районного суду Львівської області без змін. Внаслідок дій відповідача він поніс наступні майнові витрати: для реалізації своїх прав та інтересів він був змушений скористатись послугами адвокатів, тобто за отримані послуги за надання правової допомоги ним сплачено 5300 грн; також він поніс судові витрати у виді судового збору в сумі 1280 грн. Окрім того, він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у 12000 гривень. Моральна шкода полягає у тому, що винесення постанови про застосування адміністративної відповідальності від 30.09.2016 р. за ст. 65 КУпАП та необхідності сплати потенційної вартості нанесеної шкоди у розмірі 115 891, 52 грн. суттєво вплинуло на його психологічний та душевний стан життя, обумовило необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів; маючи невисоку зарплату та на утриманні малолітню дитину, впродовж періоду судової тяганини він мав постійний страх та переживання, що прийдеться сплачувати "непідйомну" суму; він підсвідомо переживав про подальші наслідки, про думку оточуючих, рідних, що могло вплинути на його честь, гідність та ділову репутацію; після таких судових процесів він почав скаржитись на своє здоровя, погіршилось самопочуття, внаслідок чого він перебував на стаціонарному лікуванні. Просить суд стягнути з Державного підприємства "Турківське лісове господарство" 12000 гривень на відшкодування моральної шкоди та 5300 гривень на відшкодування майнової шкоди та судові витрати в розмірі 1280 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Турківське лісове господарство" на користь ОСОБА_2 15280 (п'ятнадцять тисяч двісті вісімдесят) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржило ДП «Турківське лісове господарство». В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним і необгрунтованим. Зазначає, що резолютивна частина рішення не відповідає вимогам ч.5 ст.265 ЦПК України, а при вирішенні справи судом неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи. Звертає увагу, що обґрунтовуючи стягнення моральної шкоди, суд безпідставно зазначає, що позивач мав обовязок сплатити 115 891,52 грн. шкоди, оскільки постановою про адміністративне правопорушення передбачався штраф в розмірі 85 грн. Крім цього, звертає увагу, що у медичних документах на які посилається позивач і суд відсутня інформація щодо причин захворювання, тобто відсутній причинний звязок між хворобою позивача і застосованим адміністративним штрафом. Зазначає, що ст.1167 ЦК України, на яку посилається позивач встановлено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду та така відшкодовується особою,яка її завдала за наявності її вини, однак наявність вини посадових осіб ДП при складанні протоколу та постанови судами не встановлено, крім того незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт не було(випадок коли моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини). Щодо стягнення витрат на допомогу, вважає, що законодавством України не врегульована процедура розподілу судових витрат у самостійному провадженні, а розподіл судових витрат здійснюється у судовому рішенні відповідно до процесуальних норм і не є шкодою в розумінні ст.ст.22,1166 ЦК України. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив всі обставини справи. Вважає голослівним твердження відповідача , що притягнення до адміністративної відповідальності у розмірі 85 грн. не містило обовязку стягнення шкоди у розмірі 115891,20 грн., оскільки йому добре відомо, що у випадку вступу постанови про притягнення до адміністративної відповідальності в законну силу до суду буде скеровано позовну заяву про стягнення майнової шкоди, а тому під таким психологічним тиском йому щодня спричинялась моральна шкода. Стверджує, що стягнутий судом розмір моральної шкоди зовсім не компенсує понесених моральних страждань, а є чисто символічною та відповідає принципам справедливості та розумності. Посилається на те, що відшкодування майнової шкоди та судового збору повністю доведено наявними у матеріалах справи доказами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 369 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

З матеріалів справи судом встановлено, що 30.09.2016 року начальником відділу лісового господарства Державного підприємства "Турківське лісове господарство" ОСОБА_3 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення № 17, згідно з якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.65 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 85 гривень. Запропоновано ОСОБА_2 добровільно відшкодувати заподіяну лісовому господарству шкоду у розмірі 115891,52 грн.(а.с.9).

Постановою Турківського районного суду Львівської області від 10.04.2017 року постанову про накладення дисциплінарного стягнення винесену начальником відділу лісового господарства ДП «Турківське лісове господарство» ОСОБА_3 від 30.09.2016 року скасовано (а.с.11-13).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ДП "Турківське лісове господарство" залишено без задоволення, а постанову Турківського районного суду Львівської області від від 10.04.2017 року залишено без змін (а.с.14-18).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач поніс матеріальні витрати на послуги адвоката у Львівському апеляційному адміністративному суді для захисту своїх прав, а також йому було спричинено моральну шкоду внаслідок незаконних дій відповідача.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності скасована як незаконна, а відтак є підстави для стягнення моральної шкоди.

Однак з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі

інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з

оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У п.5 наведеної вище постанови Пленуму, роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності і при цьому правильно визначити суб'єкта такої відповідальності.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених

законодавством.

Як вбачається з рішення Турківського районного суду Львівської області від 10.04.2017 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.08.2017 року справа про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності розглянута з порушенням вимог КУпАП та Інструкції з оформлення органами Державного комітету лісового господарства України матеріалів про адміністративні правопорушення. При складанні протоколу про адміністративне правопорушення була порушена процедура встановлення особи та в матеріалах справи відсутні належні докази вчинення порушення саме ОСОБА_2 та докази його вини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки ОСОБА_2 скористався своїм правом на оскарження постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності та така була скасована в процесуальному порядку. Скасування постанови не свідчить про неправомірні дії відповідача та не підтверджує наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди, а тому позов не підлягає до задоволення. Крім цього, з наданих позивачем медичних документів про перебування на стаціонарному лікуванні не встановлено, що саме вказані вище обставини стали причиною захворювання, яке спричинило тимчасову непрацездатність.

Задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивач приймав участь у судових засіданнях у Львівському апеляційному адміністративному суді та його інтереси представляв адвокат ОСОБА_4, та за його послуги позивач оплатив 2000 гривень.

Однак такий висновок суду є помилковим, виходячи з наступного.

Статтею 87 КАС України ( в редакції чинній на момент розгляду справи про скасування постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності), встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу.

Згідно з ст.90 КАС України ( в редакції чинній на момент розгляду справи про скасування постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності), витрати, повязані з оплатою допомоги або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбаченої законом.

У ст.97 КАС України ( в редакції чинній на момент розгляду справи про скасування постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності)зазначалося, що суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Згідно норм ст.98 КАС України ( в редакції чинній на момент розгляду справи про скасування постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності), суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду.

Оскільки законодавством України врегульовано процедуру розподілу судових витрат, до яких входять витрати на правову допомогу понесені під час розгляду справи в порядку адміністративного судочинства, розподіл таких здійснюється у судовому рішенні по справі (в т.ч. і додатковому) відповідно до встановлених процесуальних норм.

Згідно з ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності в процесуальному порядку є підставою для стягнення моральної шкоди, а судові витрати понесені під час розгляду справи в порядку адміністративного судочинства є завданою майновою шкодою.

За змістом ст. 268 ч.5 ЦПК датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2,3,4, 383, 384, 391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Турківське лісове господарство» задовольнити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389, 391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

ОСОБА_5