Справа № 199/3777/18
(2-о/199/146/18)
РІШЕННЯ

Іменем України

04.07.2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Борулько М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Амур-Нижньодніпровський районний у м. Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та ОСОБА_2, про встановлення факту народження дитини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту народження дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтуванні заявлених вимог посилається на те, що вона є рідною матір'ю ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №128 від 14.07.2000 року.

ОСОБА_2, перебуваючи на тимчасово анексованій території АР Крим, 27.09.2016 року у м. Сімферополь, АР Крим, народила дитину хлопчика ОСОБА_3, про що 05.10.2016 року їй Сакським районним відділом РАЦС Департаменту РАЦС МЮ РК було видано свідоцтво про народження серії І-АЯ №692314, актовий запис №821.

ОСОБА_2 є громадянкою ОСОБА_4 федерації, НОМЕР_1 від 01.2015 року та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заявниця ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом ЕТ 363792, виданий 06.03.2013 року Сакським РВ ГУДМС України в АР Крим, та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

У березні 2014 року в АР Крим пройшов незаконний референдум про відокремлення від України і всі державні установи Автономії почали здійснювати діловодство відповідно до законодавства ОСОБА_4 Федерації, відділи державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції України не працюють, у зв'язку чим заявниця не має можливості отримати свідоцтво про народження свого онука ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановленого законодавством України зразка.

З метою реєстрації народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заявниця звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на що була надана письмова відмова від 15.05.2018 року за №1398/14.1-143, оскільки надане свідоцтво про народження видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Посилаючись на те, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, відповідно документи, видані цими органами, не визнаються на території України, тому заявниця просила суд встановити факт народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, батька зазначити за заявою матері.

Заявниця у судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву, якою підтримала заявлені вимоги, просила справу слухати за її відсутності.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, якою просив справу слухати у відсутності представник відділу державної РАЦС.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є рідною матір'ю ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №128 від 14.07.2000 року.

ОСОБА_2, перебуваючи на тимчасово анексованій території АР Крим, 27.09.2016 року у м. Сімферополь, АР Крим, народила дитину хлопчика ОСОБА_3, про що 05.10.2016 року їй Сакським районним відділом РАЦС Департаменту РАЦС МЮ РК було видано свідоцтво про народження серії І-АЯ №692314, актовий запис №821.

З метою реєстрації народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, заявниця звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на що була надана письмова відмова від 15.05.2018 року за №1398/14.1-143, оскільки надане свідоцтво про народження видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

В силу ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно зі ст. 3 цього Закону територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, /документ), виданий органами та/або особами, частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Враховуючи, те що Сакський районний відділ запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим створений та діє на тимчасово окупованій території, тому видане ним свідоцтво про народження ОСОБА_3 в розумінні ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним та не створює правових наслідків на підконтрольній Україні території.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати зазначені загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути суттєво обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

З огляду на те, що заявниця не має можливості в іншому, аніж у судовому порядку, встановити факт народження дитини на тимчасово окупованій території, а також надати для реєстрації народження дитини документи, передбачені законодавством України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановити факт народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, батька зазначити за заявою матері.

Встановлення даного юридичного факту заявниці необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини у встановленому законодавством України порядку.

Керуючись ст.ст. 18, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 315, 317 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Амур-Нижньодніпровський районний у м. Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та ОСОБА_2, про встановлення факту народження дитини, - задовольнити.

Встановити факт народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, батька зазначити за заявою матері.

Рішення підлягає негайному виконанню, але може бути оскаржене, що не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: Л.Г. Якименко