П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа №564/94/17

Провадження №22-ц/787/1219/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Олійник П.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалене в м. Костопіль

Рівненської області 03.05.2018 р. о 14 год. 03 хв.

Повний текст рішення складено: не зазначено

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 (присутня);

відповідач - ОСОБА_3 (присутня);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Мале приватне підприємство "Світлана" (представник відсутній);

представники учасників справи: позивача - ОСОБА_4 (відсутній);

відповідача - ОСОБА_5 (відсутній);

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: (відсутній),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 3 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у майні подружжя. Позов мотивовано тим, що під час перебування сторін у шлюбі відповідачем було придбано на підставі договору міни житловий будинок АДРЕСА_1. Також він є засновником Малого приватного підприємства "Світлана" (далі - МПП "Світлана"), на праві власності якому належить нежитлова будівля магазину.

З огляду на ці обставини просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку та нежитлової будівлі магазину.

Ухвалою судді Костопільського районного суду від 7 лютого 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в майні подружжя.

4 січня 2018 року позивачем збільшено свої вимоги і остаточно просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 на 1/2 частку статутного капіталу і на 1/2 частку майна МПП "Світлана". Зі збільшенням позовних вимог ОСОБА_2 погодився і суд.

Ухвалою Костопільського районного суду від 2 лютого 2018 року залучено до участі в справі МПП "Світлана" як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Костопільського районного суду від 3 травня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1

В задоволенні решти вимог позивачу відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткових доведеності та обґрунтованості позову, оскільки спірний житловий будинок придбано під час перебування сторін у шлюбі і він має правовий статус об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Щодо визнання права на 1/2 частку статутного капіталу та 1/2 частку майна МПП "Світлана", то судом не встановлено підстав для задоволення позову в цій частині, адже ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження розміру внесеного спільного майна подружжя. Окрім того, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає обставинам справи, позаяк вона вправі вимагати виплати на її користь половини отриманого доходу від діяльності підприємства або половини майна, що залишилося після його ліквідації.

На рішення суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де вважала його незаконним і необґрунтованим, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про суперечність оскаржуваного рішення вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України та роз'ясненням п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" щодо законності і обґрунтованості рішення суду. Не погоджувалася з висновками про голослівність вимог позивача та відсутність доказів на підтвердження походження майна МПП "Світлана", що утворилося за рахунок спільного майна сторін, отриманого під час господарської діяльності кооперативу "Світлана" як правопопередника малого приватного підприємства. Рішенням Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №1-8/2012 визначено, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Неправильним, на її думку, є і твердження суду про невідповідність обраного способу захисту порушеного права вимогам закону і обставинам справи. Так, спосіб захисту права належить позивачу (ч. 1 ст. 15 ЦК України), а п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України розуміє під способами захисту цивільних прав та інтересів в т.ч. і визнання права.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову і ухвалити в цій частині нове - про задоволення позову та визнання за нею права власності на 1/2 частку статутного капіталу і 1/2 частку майна МПП "Світлана".

Таким чином, рішення суду в частині задоволених вимог не оскаржується.

У поданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому покликався на те, що на час виникнення права власності на приміщення магазину 25.04.2008 року сторони фактично припинили шлюбні відносини ще п'ять років тому. Будь-якої участі у його будівництві та набутті майна МПП "Світлана" з 2002 року позивач не брала, а доказів про свою участь не надала.

В судовому засіданні ОСОБА_2 відмовилася від послуг її представника - адвоката ОСОБА_4, не заперечила проти розгляду справи за його відсутності. Апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, скасувавши рішення суду в оскаржуваній частині.

ОСОБА_3, заперечуючи проти апеляційної скарги посилався на аргументи, викладені у поданому відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як правильно з'ясовано судом, протягом часу з 7 листопада 1978 року по 23 червня 2014 року сторони знаходилися у шлюбних відносинах. Рішенням Костопільського районного суду від 10 червня 2014 року, що набрало законної сили 23 червня 2014 року, шлюб між ними розірвано (а.с. 8; 11-11, зв.).

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що 4 вересня 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір обміну. За його умовами, житловий будинок АДРЕСА_1 Рівненської області перейшов у власність відповідача, а незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 (61% готовності) - у власність ОСОБА_6 Договір посвідчено державним нотаріусом Костопільської державної нотаріальної контори і його зареєстровано в реєстрі за №1723 (а.с.17-17, зв.; 18).

Як встановлено судом, і ці обставини також не заперечуються, сторони та ОСОБА_7 були засновниками кооперативу "Світлана". У 1992 році (дня і місяць не зазначено) загальними зборами кооперативу "Світлана" передано всі майнові та грошові цінності, інші майнові та немайнові права і обов'язки кооперативу на користь ОСОБА_3, про що стверджено відповідним протоколом. Також дано згоду на реорганізацію кооперативу "Світлана" в мале приватне підприємство, засноване на власності відповідача, яке визнано його правонаступником (а.с. 111-111, зв.). Витяг з цього протоколу, що датовано 7 лютого 1992 року за №67, так само свідчить про прийняття рішення щодо перереєстрації кооперативу "Світлана" в МПП "Світлана", що засноване на власності ОСОБА_3, і яке є правонаступником кооперативу (а.с. 112). Дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказують, що статутний фонд МПП "Світлана" становить 1 000 гривень (а.с. 14-16).

Рішенням Виконавчого комітету Костопільської районної Ради народних депутатів від 14 квітня 1992 року №67 дозволено перереєструвати кооператив "Світлана" в МПП "Світлана", засноване на власності ОСОБА_3, вважаючи дане підприємство правонаступником кооперативу в правах власності і обов'язків перед державою та юридичними особами (а.с. 110).

В подальшому, 25 березня 2003 року, на підставі рішення Виконавчого комітету Костопільської міської ради №195 МПП "Світлана" було надано дозвіл на будівництво магазину "Продтовари", що по вулиці П. Орлика, 17, в м. Костопіль. Право власності на приміщення магазину зареєстровано за МПП "Світлана" 9 червня 2008 року.

Щодо іншого майна, то позивач таких вимог не пред'являв і обставини з цього приводу судом не досліджувалися.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, до застосування не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку майна МПП "Світлана".

Відповідно до ст. 22 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних відносин (аналогічне положення міститься і в ст. 60 СК України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України (аналогічне положення міститься і в ст. 70 СК України) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у разі організації фізичною особою підприємницької діяльності за рахунок спільних коштів подружжя, доходи, отримані ним як підприємцем та через приватне підприємство вважаються доходами від підприємницької діяльності, які відповідно до наведеної норми сімейного права є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо набуті за час шлюбу та за спільні кошти.

Між тим, як правильно зауважив суд попередньої інстанції, з правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 3 червня 2015 року у справі №6-38цс 15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1.) час набуття такого майна, 2.) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3.) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

В разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилося після ліквідації підприємства.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно взяв до уваги факти, що зафіксовані у рішенні Костопільського районного суду від 10 червня 2014 року, яким розірвано шлюб між сторонами. Цим рішенням встановлено, що вони близько десяти років проживають окремо, не підтримують подружні відносини, спільне господарство не ведуть.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, висновок суду про те, що позивач не надала на підтвердження своїх вимог жодних доказів, які об'єктивно та переконливо вказували би про її участь коштами чи працею у будівництві або набутті іншого майна, належного МПП "Світлана", є правильним. Поготів, право власності на будівлю магазину виникло у МПП "Світлана" в 2008 році, тобто під час, коли сторони фактично разом не проживали, не підтримували подружні відносини та не вели спільного господарства.

При цьому належно звернуто увагу і на те, що рішенням загальних зборів про реорганізацію кооперативу "Світлана" в МПП "Світлана" всі майнові та грошові цінності, а також інші майнові та немайнові права і обов'язки кооперативу було передано саме ОСОБА_3

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість тверджень суду стосовно голослівності вимог позивача та відсутність доказів на підтвердження походження майна МПП "Світлана", що утворилося за рахунок спільного майна сторін, отриманого під час господарської діяльності кооперативу "Світлана" як правопопередника малого приватного підприємства, то вони на увагу не заслуговують.

Так, будь-яких доказів на підтвердження розміру внесеного майна, а також на участь у набутті права власності шляхом участі працею або коштами ОСОБА_2 не надала, а судом їх не було здобуто.

Згідно із ч.ч. 1, 3-4 ст. 12, ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про хибність висновків суду щодо невідповідності обраного способу захисту порушеного права вимогам закону і обставинам справи. Так, наведене переконання ОСОБА_2 спростовується правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 3 червня 2015 року у справі №6-38цс15, і про що вже було зазначено вище.

Решта доводів позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції принципам законності та обґрунтованості є безпідставними і заперечується правильністю висновків суду.

Щодо заперечень відзиву на апеляційну скаргу, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу повністю.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи ОСОБА_2 на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, пов'язані зі зверненням до апеляційного суду, відшкодуванню не підлягають, оскільки апеляційна скарга колегією суддів відхиляється.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду від 3 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 28.08.2018 р. об 11 год. 35 хв.

Головуючий:

Судді: