Постанова
Іменем України

05 липня 2018 року
м. Київ

справа № 489/7095/15-ц

провадження № 61-11076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва,

відповідачі: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

треті особи: квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2016 року у складі судді Губницького Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва (далі будинкоуправління № 1 КЕВ м. Миколаєва) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради,про виселення, без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову зазначено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю Міністерства оборони України та перебуває на балансі та оперативному управлінні будинкоуправління № 1 КЕВ м. Миколаєва. Гуртожиток надається для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їхніх сімей.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 серпня 2014 року виселено ОСОБА_4 із кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого службового приміщення, при цьому у зазначеній кімнаті гуртожитку без правових підстав залишилися проживати дружина ОСОБА_4 ОСОБА_1 із малолітнім сином ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що відповідач та її син не мають жодної правової підстави для проживання у кімнаті АДРЕСА_2 , позивач просив виселити останніх із зазначеної кімнати у гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 з неповнолітнім сином ОСОБА_2 із кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого житла. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі є членами сім`ї ОСОБА_4 , якого знято з реєстраційного обліку у спірній кімнаті 25 вересня 2015 року, відповідачі не зареєстровані у гуртожитку та самостійного права на проживання в ньому не набули.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, відповідачі проживають у спірній кімнаті гуртожитку без реєстрації, самостійного права на проживання не мали і не набули, а тому на підставі статті 124 ЖК УРСР останні підлягають виселенню із гуртожитку без надання іншого приміщення. Крім того, балансоутримувач гуртожитку, яким є позивач, має належний обсяг делегованих йому повноважень, а тому є належним позивачем у цій справі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року, в якій просять скасувати зазначені судові рішення, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявники посилаються на те, що будинкоуправління АДРЕСА_3 не є власником гуртожитку, у якому проживають відповідачі, а тому, відповідно, не є належним позивачем у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 12 червня 2009 року відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2014 року, позов будинкоуправління АДРЕСА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого службового приміщення.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 10 квітня 1996 року прийнятий на роботу монтажником внутрішніх сантехнічних систем та обладнання у військову частину НОМЕР_1 , у зв`язку з чим був зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_2 . 12 жовтня 1998 року останній звільнився із займаної посади за власним бажанням.

Суди дійшли висновку, що ОСОБА_4 підлягав виселенню із займаного ним службового приміщення без надання іншого приміщення, оскільки звільнився за власним бажанням із військової частини, мав стаж роботи менше 10 років та не перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Збройних силах України.

На виконання цього рішення 25 вересня 2015 року ОСОБА_4 виселено із займаного ним жилого приміщення та знято з реєстраційного обліку, проте у спірній кімнаті, як встановлено під час обстеження житла 26 жовтня 2015 року, продовжують проживати без реєстрації члени його сім`ї дружина та син останнього, які є відповідачами у цій справі.

Згідно із статтею 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Однак стаття 125 ЖК УРСР визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення.

Отже, встановивши, що члени сім`ї ОСОБА_4 дружина останнього ОСОБА_1 , разом із сином ОСОБА_2 проживають у спірній кімнаті гуртожитку без відповідного на це дозволу, спірна кімната надана ОСОБА_4 на період роботи у військовій частині, з якої він звільнився за власним бажанням та рішенням суду виселений з цієї кімнати, суд дійшов правильного висновку про можливість виселення відповідачів із займаної ними кімнати у гуртожитку.

Разом з тим, закріплені в статтях 125 та 124 ЖК УРСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з службового приміщення громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

Хоча у справі, яка переглядається, суди, ухвалюючи рішення, застосували норми закону, які не підлягають застосуванню при вирішенні зазначених правовідносин, однак правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку по суті заявленого позову, а тому зазначені порушення не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що будинкоуправління АДРЕСА_3 не є належним позивачем у цій справі - не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що будинкоуправління АДРЕСА_3 є самостійною юридичною особою та структурним підрозділом Міністерства оборони України, що здійснює управління будинком гуртожитку для малосімейних військовослужбовців та членів їх сімей, яке перебуває у нього на балансі (в оперативному управлінні).

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик