Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 682/1436/16-ц

провадження № 61-18201св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

представник відповідача: Гошовська Руслана Генадіївна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П'єнти І. В.,Талалай О. І., від 10 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» (далі - ПрАТ «СК«ТАС»), про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що28 травня 2014 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р25.981.73862, за умовами якого банк надав кредит на поточні потреби у сумі 14 264, 00 грн зі сплатою 4% річних за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості строком до 28 травня 2018 року. Умовами договору передбачено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,2% від початкової суми кредиту та сплату у разі дострокового погашення всієї суми кредиту повного ануїтентного платежу за місяць, незалежно від дати погашення. ОСОБА_2 вважає, що умови кредитного договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту та сплати ануїтентного платежу при достроковому погашенні кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача та порушенням положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач вказувала, що у порушення вимог частини другої, пункту 2 частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» її не було ознайомлено з умовами кредитування та введено в оману щодо обов'язковості укладення договору добровільного страхування. Разом з тим, кредитний договір містить третейське застереження, яке було укладено у порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», що є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила суд визнати кредитний договір № Р25.981.73862 від 28 травня 2014 року недійсним та зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» прийняти у неї суму залишкової заборгованості у розмірі 7 515, 00 грн у термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області, у складі судді Мацюка Ю. І., від 23 листопада 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підписанням оспореного договору позичальник погодилась, що вона до підписання цього договору ознайомилась з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням та поверненням кредиту, а також свідомо обрала умови кредитування, викладені у цьому договорі. Отже, оспорений договір не може бути визнано недійсним у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та норм ЦК України.

10 квітня 2017 року рішенням Апеляційного суду Хмельницької області рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року скасовано у частині відмови у позовній вимозі ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору у частині пунктів 1.4 та 5.4 кредитного договору № Р25.981.73862 від 28 травня 2014 року та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задоволено. Визнано пункт 1.4 кредитного договору № Р25.981.73862 від 28 травня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Ідея Банк», щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредиту у розмірі 2, 2000 % та пункт 5.4 щодо третейського застереження, недійсними з моменту укладення договору. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним повністю відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України, як укладеного внаслідок введення в оману позичальника з боку банку та відсутність порушення з боку банку положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитись та ознайомилась із письмовою інформацією про умови кредитування, із текстом та умовами договору і власноручно їх підписала. Разом з цим, апеляційний суд вказав на необґрунтованість висновків місцевого суду у частині відмови у визнанні недійсними пунктів 1.4 та 5.4 кредитного договору щодо обов'язку боржника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості та у частині третейського застереження. Щомісячна плата за обслуговування кредитної заборгованості, яка закріплена у пункті 1.4 кредитного договору, визначена послугою, що супроводжує кредит, яку банк здійснює на власну користь за рахунок позивача, що є незаконним. Суд апеляційної інстанції послався на правові позиції, викладені Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80цс13), від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16). Також апеляційний суд вказав, що на час укладання між сторонами кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому третейське застереження в кредитному договорі від 28 травня 2014 року є недійсним. Апеляційний суд послався на правову позицію, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 травня 2015 року (справа № 6-64цс15).

У травні 2017 року ПАТ «Ідея Банк» подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 квітня 2017 року.

У касаційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить скасувати рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 квітня 2017 року та залишити в силі рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання пунктів 1.4 та 5.4 кредитного договору № Р25.981.73862 від 28 травня 2014 року недійсними з моменту укладення договору. Позивачем не доведено несправедливості цих умов оспореного правочину. Плата за обслуговування кредитної заборгованості у оспореному договорі визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко зафіксованою сумую, така умова не суперечить положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Такий висновок було здійснено колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 листопада 2016 року (справа № 296/10790/15-ц, касаційне провадження № 6-13210св16).

27 червня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

21 липня 2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

27 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПрАТ «СК «ТАС», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 28 травня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Р25.981.73862, за яким банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 14 264, 00 грн зі сплатою за користування кредитом 4% річних та кінцевим строком повернення кредиту до 28 травня 2018 року (а.с. 14-15).

Відповідно до довідки-повідомлення від 28 травня 2014 року ОСОБА_2 підтвердила, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с. 37).

Відповідно до умов пункту 1.4 кредитного договору № Р25.981.73862 від 28 травня 2014 року за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2, 2000 % від початкової суми кредиту.

Положеннями пункту 5.4 кредитного договору № Р25.981.73862 від 28 травня 2014 року передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно пункту 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до умов кредитного договору від 28 травня 2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, отже особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Встановивши у кредитному договорі від 28 травня 2014 року умову про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредитної заборгованості, банк не зазначив, які саме послуги надаються позичальнику банком.

Таким чином, банк нараховував, а позивач мала сплачувати кошти за послугу, яка не замовлялась і супроводжувала кредит, як компенсація витрат банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

Висновки апеляційного суду у цій частині відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що умова кредитного договору про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредиту не відповідає вимогам справедливості та суперечила положенням частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про невідповідність вимогам Закону України «Про третейські суди» пункту 5.4 кредитного договору, в якому вказано, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв'язку із ним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, оскільки відповідно до положень пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», у редакції Закону України № 2983-VI від 03 лютого 2011 року,третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Апеляційним судом при вирішення справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, 2004 року).

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зауваження заявника стосовно того, що апеляційним судом не було враховано правовий висновок колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 листопада 2016 року (справа № 296/10790/15-ц, касаційне провадження № 6-13210св16) є безпідставним, оскільки у вказаній справі предметом позову було незаконне підвищення банком відсоткової ставки по кредитному договору. У справі, яка є предметом перегляду у касаційному порядку, такі вимоги позивачем не заявлялись та не виступали предмет спору.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта