Справа № 405/6267/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2018 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільського відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної державним виконавцем, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути за рахунок держави через Державну казначейську службу України на його користь спричинену шкоду, як негативні наслідки від змушеної сплати за процедуру апеляційного оскарження 275,60 грн. в ухвалі від 15.11.2016 року № 22ц/781/2437/16; враховуючи практику Євросуду по усуненню жертви порушення конвенції, довго тривалість, численність, виснажливість завантажених процедур захисту, в який він втягнутий неправомірною поведінкою службовців ВДВС, стягнути 100 000 грн. спричиненої моральної шкоди.

Позов обґрунтовує тим, що 30.12.2010 року державним виконавцем Літвіновою О.П. було відкрито виконавче провадження № 23559090 за виконавчим листом № 2-6197/10, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 20.12.2010 року щодо стягнення з боржника ОСОБА_2 боргу за договором позики. 31.03.2014 року до виконавчого провадження було приєднано другий виконавчий лист № 405/6786/13-ц щодо стягнення з ОСОБА_2 іншого стягнення на суму 48 975,20 грн. В ході зведеного виконання він неодноразово наполягав на проведенні повних і своєчасних виконавчих дій, а саме входження в інші приміщення зайняті боржником та проведення опису виявленого майна. Оскільки на території належного боржнику домоволодіння знаходиться додаткові приміщення, а саме: сараї, гараж, сауна з кухнею та інші підсобні приміщення. При цьому, державним виконавцем було проігноровано його численні звернення та повернуто виконавчі листи, у зв'язку з нібито відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення. Незважаючи на його численні вимоги в заявах від 20.12.2010 року, 17.08.2011 року, 14.03.2012 року, 12.04.2012 року та 05.10.2012 року державним виконавцем було проігноровано вимоги ст. 1, 11, 12, 63 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 1, ч.2 ст. 4 ЗУ «Про виконавчу службу», взагалі не розглядалося питання входження в інші приміщення зайняті боржником та проведення опису наявного там майна, дотримання визначених законом строків примусового виконання.

Дана обставина повернення ОСОБА_3 18.05.2015 року виконавчого листа, змусила втягнутися в виснажливе оскарження вчинених нею порушень у виконавчому проваджені.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда 06.06.2016 року його скаргу задоволено частково. Визнано неправомірною та скасовано постанову про повернення виконавчого листа від 18.05.2015 року винесену ОСОБА_3 (ВП № 23559090), якою виконавчий документ - виконавчий лист № 2-6197, виданий 02.12.2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 195 000,00 грн. за договором позики від 13.02.2010 року, 1 700, 00 грн. судового збору, 120,00 грн. витрат на ІТЗ. Визнано неправомірною та скасованопостанову про повернення виконавчого листа від 18.05.2015 року, винесену старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ ОСОБА_3 (ВП № 42724574), якою виконавчий документ - виконавчий лист № 405/6786/13-ц, 2/405/1375/13, виданий 18.03.2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, про стягнення з боржниці на його користь - 48 975,20 грн. Зобов 'язаностаршого державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ ОСОБА_3 провести перерахунок залишку боргу станом на 18.05.2015 року за виконавчим листом № 2-6197.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 10.01.2017 року зазначену ухвалу в частині відмови у повному задоволенні скарги скасовано з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

23.06.2017 року ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда задоволено його скаргу в частині визнання неправомірними дії старшого державного виконавця Літвінової О.П. щодо вчиненої тяганини, недотримання строків виконавчого провадження, зволікання з виявленням іншого майна боржника, не входження в допоміжні господарські приміщення на території домоволодіння боржника та зобов'язання здійснити заходи щодо примусового входження у допоміжні приміщення на території боржника (сараї В-1 та Б-1, гараж, кухня, сауна) на підставі раніше наданого дозволу суду.

09.10.2017 року вказана ухвала від 23.06.2017 року залишена без змін. Погоджуючись з висновками ухвали від 23.06.2017, апеляційний суд підтвердив відсутність розгляду поставлених ним в численних заявах питань сумлінного виконання державним виконавцем посадових обовязків, вчиненої тяганини, недотримання строків виконавчого провадження, зволікання з виявленням іншого майна боржника, не входження в допоміжні господарські приміщення на території домоволодіння боржника.

Зазначені вимоги та набравші чинність судові рішення, не зважаючи на 2 судових зобовязання і визначення порушень виконавцем прав і обовязків стягувана в ухвалах від 10.01.2017 року № 22-ц/781/102/17 та 23.06.2017 року № 4-с/405/4/17 - виконавцем досі не виконано і не виконується.

Він звертався з неодноразовими заявами щодо відводу державного виконавця, але йому надавались недолугі відписки, що призводило до судових оскаржень дій посадової особи. За наслідками судової процедури у справі № 22ц/781/2437/16 він вимушений був сплатити 275,60 грн., що є прямим збитком матеріальною шкодою, яку він зазнав від неправомірної поведінки виконавця, яка підлягає відшкодуванню.

Посилаючись на вказані обставини, фрагменти наведених рішень Європейського суду з прав людини, норми діючого законодавства, обгруновує моральну шкоду тим, що є особою зрілого віку, має на утриманні і вихованні неповнолітню дитину, яка потребує постійного контролю, відволікання часу, упорядкування сімейного і особистого життя і втручання неправомірними діями виконавців в упорядкований спосіб життя, викликало стурбованість, нервозність і тривогу через те, що ситуація триває досить довго, що позначилось на стосунках з сином. Замість вільного часу і спілкування з сином мав витрачати час у довготривалих виснажливих судових засіданнях, звертався до різних державних органів, що призводило до невизначеності ситуації. Стягнення коштів заборгованості має не тільки фінансові наслідки, які відобразились на майновому становищі, але і почуття обурення, розчарування у порядності влади, негативний вплив на психологічний стан сім»ї. За обставинами справи існує наявність прояву моральної шкоди, яка виражена не тільки стійкому психічному напруженні, хронічному перенавантаженні та втраті життєвих сил, але і фізичному болі і стражданнях, які виникли під час пригніченості, недомаганні, втомленості, душевних стражданнях, які особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою влади та приниженням честі, гідності за протиправною поведінкою, а також необхідність прикладання додаткових зусиль на виправлення стану.Протистояння з владою триває з 2012 року і досі не завершено за відсутності належної компенсації нанесеної шкоди, а тому просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити.

Державний виконавець Подільського ВДВС міста Кропивницький ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що виконавчі дії тривають, здійснюються всі необхідні дії для завершення виконавчого провадження. Заявлений позов є безпідставним, просила відмовити в його задоволенні.

Представник Державної казначейської служби в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлена, надала суду відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позову позивача.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача - державного виконавця Літвінової О.П., дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження № 23559090, розпочатого 30.12.2010 року державним виконавцем Літвіновою О.П., знаходився виконавчий лист № 2-6197/10, виданий Ленінським районним судом м. Кіровограда 20.12.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу. 31.03.2014 року приєднано другий виконавчий лист № 405/6786/13-ц (ВП № 42724574) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, за період невиконання договірного зобовязання інфляційну заборгованість в сумі 30 144, 90 грн. та три проценти річних в сумі 18 345,34 грн., судовий збір в сумі 484,90 грн., а всього 48 975,20 грн.

Під час виконання зазначеного зведеного виконавчого провадження, позивач неодноразово наполягав на проведенні повних виконавчих дій, а саме: входження в інші приміщення, зайняті боржником і проведення опису, виявленого там майна, про що свідчать нереалізовані заяви від 20.12.2010 року, 17.08.2011 року, 14.03.2012 року, 12.04.2012 року, 05.10.2012 року.

Вказані обставини стали підставою для задоволення скарги позивача і ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.06.2016 року скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірною та скасувано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.05.2015 року, винесену старшим державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_3 (ВП № 23559090), якою виконавчий документ виконавчий лист № 2-6197, виданий 02.12.2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 195 000 грн. за договором позики від 13.02.2010 року, 1 700 грн. судового збору, 120 грн. витрат на ІТЗ, повернуто стягувачу; визнано неправомірною та скасувано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.05.2015 року, винесену старшим державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_3 (ВП № 42724574), якою виконавчий документ виконавчий лист № 405/6786/13-ц, 2/405/1375/13, виданий 18.05.2014 року Ленінським районним судом м.Кіровограда, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за період невиконання договірного зобовязання інфляційну заборгованість в сумі 30 144, 96 грн., та 3% річних в сумі 18 345, 34 грн., а також судовий збір в розмірі 484,90 грн. повернуто стягувачу; зобовязано старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_3 провести перерахунок залишку боргу станом на 18.05.2015 року за виконавчим листом № 2-6197, виданий 02.12.2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 195 000 грн. за договором позики від 13.02.2010 року, 1 700 грн. судового збору, 120 грн. (ВП № 23559090) та за виконавчим листом № 405/6786/13-ц, 2/405/1375/13, виданий 18.03.2014 року Ленінським районним судом м.Кіровограда, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за період невиконання договірного зобовязання інфляційну заборгованість в сумі 30 144, 96 грн., та 3% річних в сумі 18 345, 34 грн., а також судовий збір в розмірі 484,90 грн. (ВП № 427245).

В іншій частині скаргу заявника ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою скаржником була подана апеляційна скарга і ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 01.01.2017 року ухвала Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.06.2016 року скасована в частині відмови в задоволенні скарги ОСОБА_1

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.06.2017 року скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ ОСОБА_3 задоволено; визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції ОСОБА_3 щодо вчиненої тяганини, недотримання строків виконавчого провадження, зволікання з виявленням іншого майна боржника, не входження в допоміжні господарські приміщення на території домоволодіння боржника та зобов»язано здійснити заходи щодо примусового входження у допоміжні приміщення на території боржника (сараї В-1 та Б1, гараж, кухня, сауна) на підставі раніше наданого дозволу суду.

Судом також встановлено, що на даний час виконавче провадження не завершено, виконавчі дії тривають.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Як передбачено ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Позивач в позовній заяві визначає розмір спричиненої йому шкоди від сплачених судових витрат за подання апеляційної скарги в сумі 275,60 грн., в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до норм ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. Як встановлено в судовому засіданні позивач поніс витрати на оплату апеляційної скарги та мав право вимагати їх стягнення з винної сторони під час розгляду даної справи, що передбачено нормами ст. 141 ЦПК України.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку із ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на ст. 1167 та 1174 ЦК України, якими закріплено відшкодування шкоди органами державної влади та їх посадовими чи службовими особами саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Статтею 1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобовязання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Виходячи з положень статті 9 Конституції України, статті 8 ЦПК Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини» 1950 року, 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Україна повністю визнає на своїй території дію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію - Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, суд звертає увагу на практику Європейського суду при оцінці моральної шкоди у справі Ракевич проти Росії № 58973/00 від 28.01.2003 року; Смирнови проти Росії № 46133/99 і № 48183/99 від 24.07.2003 року.

Відповідно до статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та тактику Європейського суду з прав людини як джерело права. При цьому суд зауважує, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (див. рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Судом враховано, що звернення позивача до державних органів виконавчої служби передбачені діючим законодавством: Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» та ін., період, який зазначений позивачем є значним, порушення встановлені судовими рішеннями є підставою для відшкодування моральної шкоди, виходячи з засад розумності та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 3 000 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути за рахунок держави через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко