Справа № 464/1292/18
пр.№ 2/464/848/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

12.07.2018 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Рудакова І.П.,

за участю секретаря судового засідання Добрій О.-В.В.,

справа № 464/1292/18,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 не зявилась,

відповідачка ОСОБА_2 не зявилась,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної сумісної власності та визнання права власності на нього,

за участю представників учасників справи: представник позивача ОСОБА_3,

встановив:

у березні 2018 року представник позивачки ОСОБА_3 звернулась в суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2, у якій просить: виділити позивачці ОСОБА_1 ? частку квартири № 30, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Дністкрська,3, зі спільного сумісного майна; визначити за позивачкою ОСОБА_1 право власності на ? частку спірної квартири, котра належить позивачці на праві спільної сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності чотирьом особам, серед яких є позивачка. Частки кожного із співвласників не визначені. Позивачка має намір реалізувати своє право власності на належну частку, однак, не має можливості нею розпорядитися. Оскільки, відповідачка ставить під сумнів розмір частки позивачки, просить у відповідності до ст. 355, 368, 369, 370, 392 Цивільного кодексу України, задовольнити позов. Судові витрати понесені позичкою становлять у розмірі 704,80 грн. У вступному слові представник позивача надала пояснення, які аналогічні обставинам, що викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях від 06.06.2018 № б/н.

Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення проти позову.

19 березня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 15.05.2018. Судові засідання відкладались у звязку із неявкою сторін, для подання додаткових доказів.

У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги повністю, просить позов задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи; від неї не надійшов відзив, а тому суд, враховуючи думку представника позивачки, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, що ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 належать на праві спільної сумісної власності квартира, що знаходиться за адресою місто Львів, вул. Дністровська (правильна назва вулиці Дністерська, згідно з розпоряджень Львівської міської ради від 23.04.2004 № 250 та від 24.06.2011 № 283)АДРЕСА_1, загальною площею 54,90 кв. м. Дані обставини підтверджено копією свідоцтва про право власності на квартиру від 31 березня 1995 року № Г 01578 /арк. спр. 5/.

Так, співвласники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли, що підтверджено свідоцтвами про смерть від 27.11.2005 та відповідно від 08.04.2009 /арк. спр. 30-32/. Після їх смерті спадкові справи не значаться у Шості Львівській державній нотаріальній конторі, що підтверджено листом останнього, який надійшов на адресу суду 02.07.2018 (вих № 1153/01-06 від 25.06.2018). Тому, суд не встановив спадкоємців після їх смерті.

Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються нормами права, що містяться у Главі 26 та ст. 392 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.2 ст.369 цього Кодексу розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст. 370, ч.2 ст. 372 цього Кодексу виділ частки та поділ майна, що є у спільній сумісній власності здійснюється за домовленістю учасників права спільної власності.

Враховуючи наведене вище, суд виходить з рівності часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, адже, не встановлено що частки були виділені іншим чином, відсутні будь-які заперечень із сторони відповідача щодо рівності часток, не встановлено домовленості між сторонами з цього питання, а відтак, такі в силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, вважаються рівними, а тому, при виділі часток між співвласниками такі є рівними та складають по 1/4 ідеальній частці зазначеної вище квартири за кожним, а відтак, необхідно визначити, що ідеальна частка позивачки ОСОБА_1 становить ? частки у цій квартирі.

Разом із тим, суд при вирішенні відповідного питання, застосовує спеціальні норми на які посилалась представник позивача у позовній заяві та містяться у статтях 368, 369 Цивільного кодексу України та поряд з ними застосовує ще ч. 2 ст. 372 цього Кодексу.

Аргументи представника позивача щодо відповідної позовної вимоги суд приймає до уваги, адже такі підтверджені належними і допустимими доказами, яким суд надав оцінку та враховував при прийнятті рішення.

Таким чином, суд прийшов висновку, що така позовна вимога підставна та підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на визначену частку, суд прийшов наступного.

Основними аргументами представника позивачки про визнання права власності на визначену судом ідеальну частку права власності є наявність субєктивного права власника, е не підтверджено відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорююється ними. Оскільки субєктивне право позивачки на визначену частку піддається сумніву стороною відповідача, ОСОБА_3 вважає що є підстави для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, законодавець виділив два випадки за яких може бути застосовано відповідна правова норма: якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 3 ст. 372 цього Кодексу у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісній власності на нього припиняється.

Аналізуючи зазначені положення, суд приходить переконання, що оскільки відповідним рішенням визначено ідеальну частку лише одного із співвласників квартири, а щодо інших вони не визначені, а тому у відповідності до ч.3 ст. 372 ЦК України право спільної сумісної власності не припинено і в позивачки.

Попри те, право спільної сумісної власності може бути припинено у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, у відповідності до ч.3 ст. 370 Цивільного кодексу України. Однак, судом відповідне питання не вирішувалось, оскільки у цій справі частка у спільній сумісній власності не визначалась у натурі. Набуття права власності на виділене майно у натурі здійснюється у порядку ст. 364 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки судом не встановлено обставин, які необхідні для застосування ст. 392 ЦК України, суд прийшов висновку, що хоч частка позивачки з аргументів останньої і піддається сумніву відповідачкою, про що стверджує представник позивача у позові, однак така визначена судом за принципом рівності, який міститься у ст. 370, ст. 372 ЦК України.

Разом із тим, враховуючи що частки у спільній сумісній власності інших співвласників не визначені, а відтак право спільної сумісної власності на нього не припиняється у відповідності до ч.3 ст. 372 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 4 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цім кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, право підлягає захисту лише у випадку встановлення, що воно порушено, не визнається або оспорюється іншими особами.

В даному випадку сторона позивача не надала жодного доказу наявності порушення прав або його невизнання.

Отже, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на виділені ідеальну частку у порядку ст. 392 ЦК України.

Аргументи представника позивача із цього питання не приймаються судом до уваги, адже такі не знайшли свого підтвердження у суді.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд установив, що позивачем через свого представника при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн /арк. спр. 22/. Таким чином, з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 352, 40 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

позов представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної сумісної власності та визнання права власності на нього - задовольнити частково.

Визначити, що ідеальна частка, яка належить ОСОБА_1 у спільній сумісній власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, становить 1/4 частка.

В решті позовних вимог представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на визначену частку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 352,40 грн судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Сторони в справі:

позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання АДРЕСА_3, РНОКППФО НОМЕР_1;

відповідач ОСОБА_2, зареєстрована за адресою АДРЕСА_3.

Повне судове рішення складено 16 липня 2018 року.

Суддя І. П. Рудаков