Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.12.2018 Справа №607/10694/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.,

за участі секретарів судового засідання Зарічної О.П. та Заплітного Б.З., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 предявила в суд позов до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 із 01 січня 2004 року до 31 жовтня 2015 року, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на: ? садового будинку № 61 по вул. Проїзд № 5 в садовому товаристві «Трудове літо» в с. Буцнів Тернопільського району Тернопільської області, загальною площею 115,1 м2; ? земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,060 га в с. Буцнів, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :01:001:2031; ? транспортного засобу «Daewoo Lanos», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_1.

В обґрунтування вказаних вимог зазначала, що з 1997 року вона та ОСОБА_4 проживали спільно однією сімєю, вели спільний побут та господарство. Шлюбу не реєстрували. За час такого проживання вони, за спільні кошти, збудували зазначений вище садовий будинок та придбали автомобіль. Дане майно є обєктом спільної сумісної власності та належить кожному із них в рівних частинах, вважає позивач. Разом з правом власності на частину вказаного будинку, до ОСОБА_1 перейшло право власності і на відповідну частину земельної ділянки, на якій він зведений. 31 жовтня 2015 року ОСОБА_4 помер. Відповідач є його сином, а отже спадкоємцем першої черги. Він претендує на майно, котре залишилось після смерті батька, частину з якого позивач вважає своєю.

Відповідач подав відзив (т. 1 а.с. 183-185) у якому зазначає, що проти задоволення позову заперечує. Вказує на те, що позивачем не надано доказів спільного проживання з ОСОБА_4, ведення спільного господарства як сім'ї. Усе майно на яке просить визнати право власності позивач було приватною власністю ОСОБА_4, а тому на нього не поширюється режим спільної власності подружжя. Так, будинок був збудований у 1988-1989 роках, задовго до спільного проживання з позивачкою. Автомобіль був придбаний за кошти ОСОБА_4 отримані у спадок після смерті матері.

У відповіді на відзив (т. 1 а.с. 187-189) представник позивач зауважив, що статтею 60 Сімейного кодексу України визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Тягар її спростування покладається на того з подружжя, який проти неї заперечує. Цього відповідач не зробив. Право власності на будинок виникло у момент прийняття його в експлуатацію у 2015 році, тобто тоді, коли позивач на ОСОБА_4 перебували у шлюбних відносинах, без реєстрації. Щодо автомобіля, то відповідачем не надано належних доказів того, що витрачені на його придбання кошти були особистою власністю ОСОБА_4 Представник відповідача вважає, що фактично грошових коштів у спадок після смерті матері ОСОБА_4, він не отримував.

В запереченнях на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 208-210) ОСОБА_3, окрім обставин, котрі були ним викладені у відзиві, зазначив, що кошти на купівлю автомобіля «Daewoo Lanos», його батько у спадок не після смерті матері, а після смерті батька. Останній помер швидше за матір та на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження у якому заповів усе майно сину ОСОБА_4, однак з умовою, що його він зможе отримати після смерті матері (дружини батька). Так і сталось, мати померла. ОСОБА_4 не чекаючи шести місяців отримав спадщину за заповітом до складу якої входив будинок у смт. Скала-Подільська, Борщівського району Тернопільської області, а за виручені кошти придбав автомобіль. Також відповідач звертає увагу на існування договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що на його думку, свідчить про те що позивач та батько не вели спільного господарства.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази у справі, прийшов до переконання, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне:

З 01 січня 2004 року до 31 жовтня 2015 року позивач та ОСОБА_4 проживали спільно однією сімєю, не перебуваючи у шлюбі.

Вказані обставини доводяться показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та фотографіями.

08 жовтня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 243), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 4383.

У пункті 16 цього договору зазначено, що покупець свідчить, що на момент придбання квартири у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, що стверджує відповідною заявою, зміст якої доведено до продавця.

Відповідач вважає, що вказані відомості є нічим іншим як свідченням того, що і ОСОБА_4 і ОСОБА_1 не розцінювали свої відносини як шлюбні.

Такі доводи ОСОБА_3 суд вважає неспроможними і відкидає їх, оскільки вони спростовуються іншими доказами (показами свідків), про які зазначено вище.

Оцінивши такі докази у комплексі, взаємному звязку та сукупності за внутрішнім переконанням, суд вважає їх є достатніми для того, аби стверджувати про доведеність факту проживання позивача та ОСОБА_4 саме як сім'ї з відповідними правовими наслідками.

Покази свідка ОСОБА_10 щодо того, що вона та ОСОБА_4 проживали однією сімє'ю до 2005 року суд до уваги не бере, оскільки вони не підтверджують іншими доказами, в тому числі і показами свідків, а тому у їх достовірності виникають обєктивні сумніви.

31 жовтня 2015 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД № 195603, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 13).

На момент смерті, за ним було зареєстровано:

-автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_1. (далі Автомобіль), що підтверджується копією свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу КХС № 630305 від 07 жовтня 2005 року (т. 1 а.с. 15);

-садовий будинок № 61 по вул. Проїзд 5, у с. Буцнів, Тернопільського району Тернопільської області, «Трудове літо», загальною площею 115,1 м2 (далі Садовий будинок), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СТВ 233034 від 29 жовтня 2015 року, виданим Адміністратором центру надання адміністративних послуг Тернопільської РДА (т. 1 а.с. 16) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕКК № 052143 від 29 жовтня 2015 року, видного Адміністратором центру надання адміністративних послуг Тернопільської РДА (т. 1 а.с. 17);

-земельна ділянка для індивідуального садівництва, площею 0,0604 га, кадастровим номером :01:001:2031, що розташована на території Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (далі Земельна ділянка), що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії ТР № 00015, видного 25 жовтня 1993 року головою Буцнівської сільської Ради народних депутатів (т. 1 а.с. 20) та копією витягу з Держаного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 13 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 21).

Земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_4 на підставі рішення 15 сесії Буцнівської сільської Ради народних депутатів 21 скликання від 28 травня 1993 року про що свідчить копія цього рішення (т. 1 а.с. 236), а також зазначено у копії вказаного вище держаного акту на право приватної власності на землю.

У період з 1988 по 1991 роки на Земельній ділянці було збудовано Садовий будинок.

До такого висновку суд прийшов, оцінивши в комплексі наступні докази:

-рішення виконавчого комітету Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 23 від 22 лютого 2011 року «Про виготовлення проектно-технічної документації на садовий будинок» (а.с. 45, зворотна сторона), яким ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації на садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який збудований в 1988-1989 роках. робочий проект на Садовий будинок;

-копію довідки, виданої головою правління садівничого товариства «Трудове літо» (т. 1 а.с. 177) у якій зазначено, що на Земельній ділянці міститься забудова 1988-1989 років. Викладі у цій довідці відомості суд сприймає лише як доказ початку будівництв у 1988 році, оскільки як показала у судовому засіданні голова правління садівничого товариства «Трудове літо» ОСОБА_7 (допитана як свідок), котра і видала цей документ, вказуючи про те, що на Земельній ділянці міститься забудова 1988-1989 років вона мала на увазі те, що будівництво на ній було розпочато (викопаний котлован та вимощено фундамент під частиною майбутнього обєкта нерухомості), однак не завершено

-додатком до технічного паспорту на Садовий будинок характеристикою будинку, господарських будівель та споруд (т. 1 а.с. 19, зворотна сторона), у якій зафіксовано, що роком побудови Садового будинку та прибудинкових споруд є 1991-ий.

Про те, що Садовий будинок був збудований до 2004 року зазначили і свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14.

Суд бере до уваги надані позивачем товарні чеки, видаткові накладні, акти виконання робіт, квитанції та до договори на виконання робіт, однак жоден із цих доказів, як сам так і в сукупності з іншими не дають можливості говорити про те, що перелічені у них матеріали та послуги були використані для побудову Садового будинку, як створення обєкту нерухомості. Ними підтверджується купівля оздоблювальних матеріалів, труб, меблів, побутової техніки, виконання робіт щодо встановлення лічильників та облаштування прибудинкової території. Це скоріше свідчить про покращення Садового будинку у період коли позивач та ОСОБА_4 підтримували сімейні відносини, ніж про факт створення цього майна, чого, до речі, не заперечує і відповідач.

Щодо доводів позивача про те, що реєстрація як Земельної ділянки так і Садового будинку мали місце у 2015 році, як беззаперечного доказу набуття цього майна саме в даний період то ту суд вважає за необхідне зазначити таке:

справді, 29 жовтня 2015 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на Садовий будинок.

Частиною 2 ст. 331 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, котру він виклав у справі № 6-2921цс16 правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

У даній справі ситуація, з правової точки зору, є ідентичною до тієї, щодо якої Верховним Судом України викладено вказану правову позицію.

Будівництво Садового будинку було розпочато та завершено до моменту виникнення сімейних відносин між ОСОБА_4 та позивачем. Остання не брала та могла брати участі у його створенні і той факт, що оформлення права власності на нього відбулось уже в період, коли вказані відносини мали місце, не може нівелювати тієї обставини, що така нерухомість є приватною власністю ОСОБА_4 відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України.

З аналогічних підстав не слід вважати обєктом спільної сумісної власності подружня і Земельну ділянку, оскільки і вона була набута ОСОБА_4 ще до моменту виникнення сімейних правовідносин з позивачем на підставі рішення № 15 сесії Буцнівської сільської Ради народних депутатів 21 скликання від 28 травня 1993 року.

Автомобіля же був придбаний у 2005 році, тобто тоді, коли позивач та ОСОБА_4 проживали однією сімєю.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже Автомобіль належав позивача у ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (частина 1 ст. 70 Сімейного кодексу України)

Таке ж положення міститься у частині 2 ст. 372 Цивільного кодексу України.

Суду на надано доказів наявності домовленості між позивачем та ОСОБА_4 щодо Автомобіля, а тому слід вважати що її немає і частка кожного із них у вказаному майні є рівною.

Таким чином суд приходить до переконання про підставність вимог ОСОБА_1 в частині визнання права власності на половину Автомобіля.

При цьому суд, безперечно зважає на норми частини 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, якою визначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Насамперед слід зазначити, що у даній справі правовідносини виникли не з інституту поділу майна між членами подружжя, оскільки один із них помер. Має місце визначення частки у спільному майні того з членів подружжя, що пережив померлого.

Водночас, суд керуєтьсь принципом диспозитивності та нормами частини 2 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, якою визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Жодна із сторін не виявляла волі на передачу Автомобіля їй у власність з подальшою сплатою компенсації замість частки іншого у праві власності на це майно.

Оцінка Автомобіля ними не подавалась, що вчергове підкреслює неможливість вирішення цього питання судом.

Також слід вказати, що у разі виділення ідеальної частки кожному із співвласників Автомобіля, жоден із них не позбавлений права вирішити питання припинення права на частку у спільному майні в порядку статті 365 Цивільного кодексу України.

Доводи відповідача про те, що Автомобіль був приватною власністю ОСОБА_4 суд до уваги не бере з наступних міркувань:

посилаючись на вказані обставини ОСОБА_3 зазначає, що Автомобіль був придбаний за кошти, виручені від продажу спадкового майна.

Справді, пунктом 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але &?т;…&?у; в порядку спадкування є його особистою приватною власністю.

Згідно з частиною 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_15 є батьком ОСОБА_4, що стверджується копією свідоцтва про народження серії ЯВ № 158556 від 15 серпня 1951 року (т. 2 а.с. 39).

01 лютого 1989 року ОСОБА_15 склав заповіт (т. 2 а.с. 38), згідно якого все належне йому майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що буде належне йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_4 (своєму синову).

Жодного застереження у цьому заповіті не міститься, а тому посилання відповідача на те, що ОСОБА_15 розпорядився своїм майном так, що отримати його ОСОБА_4 міг лише після смерті матері (т. 1 а.с. 210), суд до уваги не бере, з огляду на їх недоведеність.

07 липня 1990 року ОСОБА_15 помер. Вказане підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД № 498693 від 07 липня 1990 року.

09 вересня 2005 року ОСОБА_4 подав до Борщівської держаної нотаріальної контори заяву № 706 ( т. 2 а.с. 36) у якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті його батька ОСОБА_15 на житловий будинок, що знаходиться в смт. Скала-Подільська по вул. Залізнична, 4, Борщівського району Тернопільської області. У ній також зазначає, що спадщину прийняв, посилаючись на довідку, виданої Скала-Подільською селищною радою 10 серпня 2005 року за № 1573, де у свою чергу, зазначено, що ОСОБА_4 вступив в управління спадковим майном після смерті батька.

Цього ж дня, тобто 09 вересня 2005 року, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1231 (т. 2 а.с. 48) згідно якого він отримав у спадок після смерті батька зазначений вище житловий будинок у смт. Скала-Подільська.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 7584830 від 22 червня 2005 року (т. 2 а.с. 41), вартість зазначеного житлового будинку складала 22'410 грн.

Доказів того, що вказане майно було в подальшому відчужено ОСОБА_4, за яку суму та чи було її достатньо для купівлі Автомобіля, відповідачем суду не надано, а тому їх слід вважати недоведеними.

Суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 про те, що Автомобіль був придбаний за кошти виручені від реалізації спадкового майна після смерті матері ОСОБА_4, оскільки вони не підтверджують іншими доказами.

Звідси доводи відповідача про те, що Автомобіль був приватною власністю ОСОБА_4, суд вважає необґрунтованими та відкидає.

Також з відповідача в користь позивача слід стягнути 551,2 грн. судового збору, відповідно до норм статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 4, 13, 141, 258, 259, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 31 жовтня 2015 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? (половину) транспортного засобу «Daewoo Lanos», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, котрий зареєстрований за ОСОБА_4.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) в користь ОСОБА_1 551 , 20 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення 26 грудня 2018 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2;

ОСОБА_3 зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Головуючий суддяОСОБА_17