ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/754/15-ц Головуючий суддя І інстанції Логвінов А.О.
Провадження № 22-ц/818/487/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2018 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Валківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.05.2007 у розмірі 24045,57 грн., що складається з відсотків нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 08.05.2010 по 16.08.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 31.05.2007 між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір № б/н, у відповідності до умов якого останній отримав кредит у розмірі 7104,24 грн., зі сплатою 12 % річних, з кінцевим терміном повернення 30.05.2009. Згідно умов договору ОСОБА_3 зобов'язався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості та процентів за користування кредитом.

В порушення умов кредитного договору № б/н від 31.05.2007 про належне, повне і своєчасне виконання зобов'язань, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, не сплачував щомісячні платежі, в результаті чого станом на 16.08.2013 року має заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість по кредиту за період з 08.05.2010 по 16.08.2013 в розмірі 24045,57 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Вказав, що у розрахунку позивача не відображені платежі, які здійснив відповідач на погашення кредиту, банк здійснював самовільне списання коштів, а розрахунок позову є неналежним доказом, який не підтверджується первинними бухгалтерськими документами.

Додані до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» не надавались відповідачу, він з ними не ознайомлювався та з ними не погоджувався, вони не були ним підписані і тому відповідач заперечував проти того, що кредитний договір був укладений на цих умовах, що відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15 та від 10 червня 2015 року у справі №6-698цс15.

Згода між сторонами щодо збільшення строку позовної давності та встановлення інших прав і обовязків, ніж ті, які зазначені в заяві позичальника, досягнута не була.

При цьому з урахуванням передбачених умовами договору про повернення боргу частина в період з 25 по 30 число кожного місяця, строк позовної давності навіть для останнього платежу, Сякий мав бути здійснений до 30.05.2009р., сплив 30.05.2012 року, тому з звернення позивача до суду 12 травня 2015 року відбулося поза межами позовної давності.

У звязку з цим позивач просив застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позову (а. с. 100).

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі АТ КБ Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, неповно досліджено письмові докази, що мають значення для справи.

Вказано, що судом безпідставно було зроблено висновок про те, що кредитним договором не встановлено процентної ставки за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору. Зазначено, що до повного виконання зобовязання відповідачем за кредитним договором проценти нараховувались за ставкою, що була визначена на час дії договору.

ОСОБА_3 суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Обґрунтовуючи відзив, зазначено, що після закінчення строку дії кредитного договору у Банку були відсутні правові підстави для нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Вказано, що аналогічну позиції висловлено ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду у справі № 444/9519/12.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області було ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

Згідно із підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, у даному випадку Апеляційний суд Харківської області, продовжував здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті «Голос України» № 185 (6940) було повідомлено про початок роботи Харківського апеляційного суду, внаслідок чого Апеляційний суд Харківської області припинив здійснювати правосуддя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України справа надійшла на розгляд до Харківського апеляційного суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст позову та його ціну, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.05.2007 ОСОБА_3 підписано анкету позичальника, згідно якої останній отримав строковий кредит у розмірі 7104,24 грн. на строк 24 місяці з 31.05.2007 року по 30.05.2009 року включно, зі сплатою 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 113,67 грн., одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 645,84 грн. (а.с. 6).

Із змісту заяви позичальника від 31.05.2007 року вбачається, що відповідач ознайомився та згодний із умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які надані йому у письмовій формі та він згоден, що ця заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), Тарифами складає між відповідачем та банком кредитно-заставний договір.

Згідно заяви позичальника від 31.05.2007 року, згідно п. 4.2. умов, при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 8,5 % на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором від 31.05.2007 року, станом на 16.08.2013 року відповідач має наступну заборгованість: залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) 7104,24 грн.; загальний залишок заборгованості за процентами, що розрахована з 08.05.2010 року 38618,09 грн.; загальний залишок пені за порушення строків розрахунків 23913,84 грн.; залишок заборгованості за комісією 2728,08 грн. (а.с. 16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що оскільки право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку дії кредитного договору, тобто з 31.05.2009, позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 8,5 % на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за період з 08.05.2010 по 16.08.2013, що становить 24045,57 грн. задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З вищевикладеного випливає, що зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до п. 4.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (надалі умови) за користування кредитом у період з дати укладення даного договору до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розумінні, зазначеному у тарифах та заяві.

Згідно п. 4.7. умов при непогашенні кредиту в строки, установлені у заяві і 3.2.2., 3.3.3 даних умов, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п. 4.2. даних умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

Пунктом 4.2. умов згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту передбачених заявою та п.п. 3.2.2., 3.3.3. умов, позичальник сплачує банку відсотки користування кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеному у тарифах та заяві. Розраховані відповідно до цього пункту умов відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в заяві суму щомісячного платежу по кредиту, разом з неоплаченим залишком попереднього щомісячного платежу.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору, ст. 625 ЦК України, в межах якої можуть бути стягнуті суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 536 ЦК України). Саме така правова позиція була викладена у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № № 444/9519/12 (п.п. 32-35), яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Однак позовних вимог, які ґрунтуються на ст. 625 ЦК України у цій справі не було заявлено і судом не розглядалося, тому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що суд повинний був стягнути проценти за користування кредитом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Районним судом було вірно встановлено, що спірний договір діяв до 30.05.2009.

З урахуванням того, що договором було передбачено повернення позики частинами, сплив строку позовної давності щодо яких розраховується окремо до кожної, то право на звернення до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності щодо останнього платежу закінчилось 01.06.2012.

Нормою ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вірно врахувавши відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України правову позицію, висловлену ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в межах строку дії кредитного договору відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 31.05.2009 відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку дії договору.

За таких обставин, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, яким регламентовано щомісячне повернення процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку дії кредитного договору. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка встановлює наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання боржником грошових зобов'язань за кредитним договором суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення.

Вказане дає підстави для висновку, що не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_3 суми штрафів у розмірі 500 грн. та 2457,46 грн.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (які діяли на момент укладення кредитного договору та втратили чинність 10 червня 2017 року), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З урахуванням даної норми вимога Банку про стягнення комісії за користування кредитом задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги Банку про стягнення з відповідача пені суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

При вирішенні спору в частині стягнення пені, суд також враховує правові висновки ОСОБА_4 Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Тому, з урахуванням спливу строку позовної давності до основної вимоги, то відсутні правові підстави для задоволення вимог щодо стягнення неустойки, нарахованої в межах строку кредитування.

Оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування як було вірно встановлено судом першої інстанції, до 30.05.2009 включно, право позивача нараховувати проценти припинилось, то необґрунтованою є вимога про стягнення нарахованої на проценти пені.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 грудня 2018 року.

Головуючий

ОСОБА_5

Судді -

ОСОБА_1.

ОСОБА_2.