ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 501/1420/14-ц

провадження № 61-11460св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна реєстраційна служба України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ОСОБА_5, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 серпня 2014 року, ухвалене у складі судді Петрюченко М. І., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року, постановлену колегією у складі суддів: Громіка Р. Д., Панасенкова В. О., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю.

В обґрунтування позову зазначило, що 1 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 77 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 1 квітня 2029 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,8% річних.

У забезпечення виконання своїх зобов'язань за іпотечним договором від 1 квітня 2008 року ОСОБА_4 передала в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60,2 кв.м.

Відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 1 серпня 2013 року її заборгованість становить 121 585,28 доларів США, що за встановленим Національним банком України (далі - НБУ) курсом гривні до долара США еквівалентно 971 831,15 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом - 76 286,12 доларів США, що за встановленим НБУ курсом гривні до долара США еквівалентно 609 754,96 гривень, і заборгованості за процентами - 45 299,16 доларів США, що за встановленим НБУ курсом гривні до долара США еквівалентно 362 076,19 гривень.

Позивач зазначає, що ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», 8 грудня 2011 року відчужило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за укладеними з ОСОБА_4 кредитним і іпотечним договорами.

Умовами Закону України «Про іпотеку» і укладеного з ОСОБА_4 іпотечного договору від 1 квітня 2008 року передбачено, що банк може задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі йому як іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у визначеному Законом України «Про іпотеку» порядку.

За таких обставин позивач просив в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 1 квітня 2008 року у розмірі 121 585,28 доларів США, що за встановленим НБУ курсом гривні до долара США еквівалентно 971 831,15 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - шляхом визнання права власності на це майно за іпотекодержателем. Також просив виселити зі спірної квартири ОСОБА_4 та всіх інших осіб, які там проживають, і витребувати у відповідача технічний паспорті та правовстановлюючі документи на це майно.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 29 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»і зазначив, що спірна квартира передана в іпотеку у забезпечення зобов'язань за договором про надання кредиту в іноземній валюті та є єдиними житлом відповідача, тому на період дії зазначеного Закону звернення на неї стягнення у будь-який спосіб є неможливим.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 серпня 2014 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про неможливість звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У грудні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник посилається на те, що встановлені у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» обмеження носять тимчасовий характер і після закінчення строку їх дії іпотекодержатель зможе виконати рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за його рахунок свої вимоги, тому відмова у задоволенні позову виключно з підстав дії зазначеного Закону є неправомірною.

Вказав, що виконання судового рішення є компетенцією державного виконавця, який вчиняє виконавчі дії щодо звернення стягнення на іпотечне майно, тобто Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» обмежує можливість здійснення відповідних заходів на стадії виконавчого провадження і не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 77 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 1 квітня 2029 року і зі сплатою 12,8% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 1 квітня 2008 року, згідно з яким в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60,2 кв.м.

Відповідно до пункту 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 1 квітня 2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін, або вказаний банком у вимозі, направленій відповідно до умов розділу 11 цього договору.

Позичальник зобов'язався повернути основну суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом, комісії, а також штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно з договором у визначені ним строки.

З поданих банком довідки і виписки по рахунку суди встановили, що позичальник належним чином свої договірні зобов'язання не виконувала і має заборгованість, яка станом на 1 серпня 2013 року становить 121 585,28 доларів США, що за встановленим НБУ курсом гривні до долара США еквівалентно 971 831,15 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом - 76 286,12 доларів США, що за встановленим НБУ курсом гривні до долара США еквівалентно 609 754,96 гривень, і заборгованості за процентами - 45 299,16 доларів США, що за встановленим НБУ курсом гривні до долара США еквівалентно 362 076,19 гривень.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» придбало права кредитора за укладеними з ОСОБА_4 договором про надання споживчого кредиту від 1 квітня 2008 року і іпотечним договором від 1 квітня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»цей Закон має тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті з урахуванням курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів і позичальників, а також пені та штрафів, які нараховуються чи були нараховані на таку суму заборгованості.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-333цс15.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні цього позову про звернення стягнення на предмет іпотеки виключно з тих підстав, що у разі визнання права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем відбудеться примусовий перехід права власності на нерухоме майно до банку і це суперечитиме Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення будь-якого зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення стягнення здійснюється одним із наступних способів: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору і Закону України «Про іпотеку» та з інших, передбачених законодавством, підстав (пункт 4.2 іпотечного договору).

Відповідно до пункту 5.2 іпотечного договору сторони досягли згоди щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У статті 12 Закону України «Про іпотеку»вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗаконуУкраїни «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку»не передбачає визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є виключно способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на це майно, що згідно з іпотечним договором є виключно позасудовим способом урегулювання спору, правових підстав для задоволення таких позовних вимог немає.

Вимоги щодо виселення ОСОБА_4 і інших осіб, які проживають у квартирі, та про зобов'язання передати позивачу правовстановлюючі документи є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому також задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»і помилково мотивували свої висновки про відмову у позові неможливістю його задоволення у період дії цього Закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 серпня 2014 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року та ухвалює у справі нове рішення, яким відмовляє ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю з інших правових підстав.

Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до статті 141 ЦПК України немає підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 серпня 2014 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у задоволенні позову до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик