Справа № 458/208/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року м.Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді: Кріль Л.М.

за участю секретаря: Синичич Г.З.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: адвоката ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

та представника відповідача ОСОБА_3: адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Турці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Турківського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що в липні 2011 року уклала з відповідачем ОСОБА_3 усний договір позики, згідно якого останній отримав від неї грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які зобов'язався повернути протягом одного року. Проте до цього часу відповідач не повернув позивачу борг в розмірі 1000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 23.02.2018 року становить 27071,84 грн.

Відповідач у справі ОСОБА_3 подав до суду відзив, в якому виклав заперечення щодо наведених позивачем обставин, з якими не погоджується, позов не визнав та виклав свої пояснення.

Позивач у справі ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив в в якому виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

У судове засідання з розгляду справи по суті свідки на стороні позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_5 повторно не з'явилися, хоч були належним чином судом повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті відповідно до закону, що підтверджується розписками про вручення поштових відправлень.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Позивач ОСОБА_1 дала показання під присягою, що в період часу з 2011 по 2012 роки, точний час не пам'ятає, позичила відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1000 доларів США. При цьому з відповідачем письмовий договір позики не укладала та розписку про отримання від неї коштів в сумі 1000 доларів США ОСОБА_3 не писав, мотивуючи тим, що з ОСОБА_3 перебувала в хороших стосунках, між ними були спільні ділові інтереси та його дружина ОСОБА_7 є її двоюрідною сестрою, а тому повністю на момент позичання грошових коштів йому довіряла та не припускала, що відповідач може відмовитися від повернення позичених в неї коштів. Окрім цього доповнила, що свідків при передачі відповідачу коштів в сумі 1000 доларів США не було. Про передачу коштів відомо тільки її рідним та рідним ОСОБА_3 У 2015 році ОСОБА_3 намагався повернути їй 8000 грн., посилаючись на те, що станом на 2011 рік кошти в сумі 1000 доларів США були еквівалентні 8000 грн., однак вона відмовилась приймати від нього ці кошти, наполягаючи на поверненні саме 1000 доларів США, які йому позичила у 2011 році. Також позивач ОСОБА_1 пояснила, що після спливу річного терміну повернення боргу відповідачем, не відразу наполягала на його поверненні через те, що у відповідача згорів житловий будинок. На неодноразові прохання повернути їй кошти відповідач не реагував, а тому в січні 2018 року звернулася із письмовою заявою у поліцію, щоб прийняли міри до відповідача ОСОБА_3, який відмовляється їй повертати грошові кошти. При даванні пояснення поліцейському, ОСОБА_3 зазначив, що пропонував ОСОБА_1 віддати грошові кошти, які він позичив 7 років тому в сумі 15000,00 грн., однак вона від цього відмовилася.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_3 та його представник-адвокат ОСОБА_4 заперечили проти задоволення позову, посилаючись на те, що дійсно у 2005 році відповідач позичив у позивача 4500 грн., що на день позики становило 1000 доларів США. Гроші позичав без укладення письмового договору позики, без розписки про отримання грошових коштів від позивача та без будь-яких свідків, з умовою, що поверне гроші, коли буде мати, із прив'язкою до курсу долара США на день повернення позики. У червні 2011 року повернув позивачу борг в сумі 8000 грн., що на день повернення боргу за курсом НБУ становило 1000 доларів США та на день повернення боргу позивач до нього жодних претензій не мала. Однак, літом 2015 року позивач почала вимагати у нього доплати, оскільки курс долара США зріс, однак він з такими вимогами не погодився, після чого вона повернула йому 8000 грн. з вимогою повернути їй борг в сумі саме 1000 доларів США. Неодноразово намагався повернути позивачу вказані 8000 грн, однак позивач відмовлялася. Що стосується його пояснення від 13.02.2018 року, яке він надав оперуповноваженому СКП Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8, підтвердив, що дійсно пояснення писав власноручно та дійсно в ньому зазначав про кошти в сумі 15000 грн., і роз'яснив, що цю суму він готовий віддати позивачу та складається вона із 8000 грн. боргу, а решта, тобто 7000 грн., готовий заплатити позивачу як моральну компенсацію за тривале користування її коштами.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті свідок на стороні відповідача - ОСОБА_7, яка є дружиною відповідача ОСОБА_3, дала показання, які підтвердили факти та обставини, викладені в поясненнях відповідача ОСОБА_3

У судовому засіданні з розгляду справи по суті свідок на стороні відповідача - ОСОБА_9, яка є невісткою відповідача ОСОБА_3, дала показання про обставини, викладені позивачем у позовній заяві та які їй відомі зі слів відповідача ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_7, що підтверджують факти та обставини, викладені в поясненнях відповідача ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_7

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики слід задовольнити повністю та при цьому виходить з наступних підстав.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Із позовної заяви вбачається, що в період часу з 2011-2012 роки між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено усний договір позики, згідно якого останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які зобов'язався повернути протягом одного року. Проте до цього часу відповідач не повернув позивачу борг в розмірі 1000 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 23.02.2018 року становить 27071,84 грн.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 до укладення усного договору позики перебували у хороших, ділових відносинах та позивач із дружиною відповідача перебуває у родинних відносинах, що стало причиною того, що позивач ОСОБА_1 на основі довіри до відповідача ОСОБА_3, позичила останньому грошові кошти в сумі 1000 доларів США без укладення письмового договору та відібрання у нього розписки про отримання коштів, які по даний час відповідач не повернув. Відповідач ОСОБА_3 в своїх поясненнях визнав існування боргу, хоч заперечує факт позичання коштів у 2011 році в сумі 1000 доларів США, а наводить факт позичання коштів у позивача у 2005 році та в сумі 4500 грн., які він із прив'язкою до курсу долара США, згідно умови позивача, повернув у 2011 році в сумі 8000 грн., що еквівалентно 1000 доларів США та які у 2015 році позивач йому повернула, зобов'язавши повернути грошові кошти саме у сумі 1000 доларів США.

10.01.2018 року позивач ОСОБА_1 зверталася до Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області із письмовою заявою, щоб прийняли міри до ОСОБА_3, який позичив 1000 доларів США та не хоче їх повернути. У поясненні від 13.02.2018 року, наданому оперуповноваженому СКП Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_3 зазначив, що пропонував ОСОБА_1 віддати грошові кошти, які він позичив 7 років тому в сумі 15000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач у письмовому поясненні, які він написав власноручно, сам визнав приблизно час позичання грошей у позивача, який аналогічний часу, про який вказує позивач, тобто 2011-2012 роки, а тому суд ставить під сумнів довіряти у судовому засіданні поясненням відповідача ОСОБА_3 та показанням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9, які перебувають із ним у родинних відносинах та які є відповідно дружиною та невісткою відповідача, які стверджують, що відповідач позичав кошти у позивача в 2005 році та повернув борг у 2011 році.

Таким чином, судом встановлено, що по даний час у відповідача перед позивачем існує боргове зобов'язання в сумі 1000 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.02.2018 року 27071,84 грн. та відповідач його на даний час не виконав, що підтверджується матеріалами цивільної справи та поясненнями сторін у судовому засіданні.

Не довіряти даним доказам у суду підстав немає.

Відповідно до ст.1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.533 ЦК України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно вимог ч.1 ст.625ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.205 ЦК України - правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частина 2 даної статті передбачає, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.

Оскільки між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений правочин - договір позики в усній формі, за яким відповідач не виконав зобов'язання, не повернув позивачу грошові кошти, які остання йому позичила, то суд приходить до переконання про обґрунтованість заявленого позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідача.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.205, 206, 533, 625, 1046, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст.141, 259, 263, 265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП: НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_2, борг за договором позики у розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.02.2018 року 27071,84 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн., а всього разом - 27776,64 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Турківський районний суд Львівської області на підставі п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2018 року.

Головуючий: