Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 711/6958/16-ц

провадження № 61-30479св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Михайловська Аліса Анатоліївна, нотаріус Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко Ольга Анатоліївна, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко Інна Павлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2017 року у складі судді Шиповича В. В. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Михайловської А. А., нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А., ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І. П., про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 29 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А. А. посвідчено заповіт ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на випадок своєї смерті заповіла позивачу ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ 2103, кузов № НОМЕР_1, а все інше своє майно заповіла ОСОБА_7, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право.

Позивач є сином ОСОБА_7 і вважає заповіт недійсним, а дії нотаріусів при його посвідченні та видачі свідоцтв про право на спадщину неправомірними, оскільки в заповіті не зазначено ідентифікаційних даних спадкодавця, а саме: реєстраційного номера облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або серії та номера паспорта, дати його видачі та органу, який видав паспорт. Крім того, в заповіті не вказано місце проживання обох спадкоємців, їх ідентифікаційні номери та дати їх народження. У витязі зі Спадкового реєстру № 31939611 також відсутній РНОКПП спадкодавця та дата її народження. В заповіті не вказано кольору автомобіля, номера двигуна, року випуску, дати та місця реєстрації, а також не конкретизовано, яке саме «все інше майно» ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_7

Нотаріус Михайловська А. А. не роз'яснила ОСОБА_7 положення статей 1241 та 1307 ЦК України. Також, на переконання позивача, крім заповіту від 29 жовтня 2003 року, був укладений договір довічного утримання, примірник якого повинен зберігатися у нотаріуса.

ОСОБА_7 03 липня 2012 року у зв'язку із погіршенням стану здоров'я потрапила до медичного закладу, де в неї виявили тяжку хворобу. Після цього з 04 до ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона проживала разом із ОСОБА_4 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2017 року ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 судові витрати на правову допомогу в сумі 8 824, 30 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що доводи позивача про те, що оспорюваний заповіт повинен містити посилання на норми ЦК України, зокрема статті 1241 та 1307 цього Кодексу, є безпідставними, оскільки чинний ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, тобто вже після складання заповіту. Оскільки заповіт складено та посвідчено 29 жовтня 2003 року, то він повинен відповідати вимогам законодавства, які були чинними на той час. Таким вимогам він повністю відповідає. Інформації, зазначеної в заповіті про заповідача, а саме: прізвища, імені, по батькові, дати та місця народження, а також місця проживання цілком достатньо для ідентифікації заповідача.

Щодо позовних вимог про усунення ОСОБА_7 від спадкування, то суд врахував те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_7 від надання допомоги ОСОБА_7 За висновками суду, видача нотаріусом Демиденко О. А. спадкоємцю ОСОБА_7 свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 відбулася відповідно до вимог законодавства України. При цьому суд врахував, що на момент смерті ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, зокрема 1/2 частина зазначеної квартири нею набута в результаті приватизації, що підтверджено свідоцтвом НОМЕР_4 про право власності на житло, виданим органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси, а інша 1/2 частина квартири належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 квітня 1999 року після смерті її чоловіка ОСОБА_11

Позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири ґрунтуються на помилковому розумінні ним положень законодавства щодо реєстрації права власності.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2017 року виправлено описку та арифметичну помилку в рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2017 року, у резолютивній частині рішення суду у реченні: «Стягнути із ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н. (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н. (РНОКПП НОМЕР_3) судові витрати у виді витрат на правову допомогу в сумі 8 824 (вісім тисяч вісімсот двадцять чотири) грн 30 коп.» - цифри та літери «8 824 (вісім тисяч вісімсот двадцять чотири) грн 30 коп.» замінено цифрами та літерами «8 244 (вісім тисяч двісті сорок чотири) грн 30 коп.» та зазначено, що правильною сумою судових витрат, які підлягають стягненню, необхідно вважати 8 244, 30 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року у справі № 711/7636/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2016 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Михайловська А. А., про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7

на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_7 від 29 жовтня 2003 року. Суд врахував, що, звертаючись з позовом, ОСОБА_4 визнав той факт, що спірний заповіт укладено саме ОСОБА_7 та не висловлював сумнівів відносно ідентифікації особи, яка його уклала. За висновками суду, інформації, зазначеної в заповіті про ОСОБА_7, як заповідача, а саме: прізвище, ім'я, по батькові, дати, місця народження та місця проживання, цілком достатньо для ідентифікації заповідача. Заповіт ОСОБА_7 від 29 жовтня 2003 року складено із дотриманням вимог законодавства, чинного на той момент, зокрема, він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце і час його складання, він підписаний особисто заповідачем та нотаріально посвідчений. ОСОБА_7 як спадкоємець за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 у встановленому законом порядку прийняв спадщину.

Апеляційний суд зазначив, що в частині позовної вимоги про усунення ОСОБА_7 від спадщини з тих підстав, що він ухилявся від надання допомоги своїй матері, суд проаналізував вимоги закону та надані позивачем докази на підтвердження заявленої вимоги, зокрема медичні документи, які констатують наявність відповідних захворювань у ОСОБА_7, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині вимог.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтування позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм законодавства щодо реєстрації права власності. Проаналізувавши надані позивачем докази та норми цивільного права, які визначають підстави, за яких правочин, зокрема оспорюваний договір купівлі-продажу, може бути визнаний недійсним, а саме положення статей 203, 215 ЦК України, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2016 року.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оспорюваний заповіт складено ОСОБА_7 29 жовтня 2003 року, тобто на момент його складення вона мала на руках лише Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, а власником спадкового майна після смерті чоловіка вона стала лише 22 січня 2004 року, після державної реєстрації права власності. На переконання заявника, суди не звернули уваги на те, що в спадковій справі відсутні копії паспорта громадянина України та РНОКПП заповідача ОСОБА_7 Також заявник зазначив, що «невідомі відомості паспорта громадянина України та РНОКПП нібито спадкодавця ОСОБА_7 внесені невідомим чином нотаріусом Ткаченко І. П. у інформаційну довідку

від 14 липня 2016 року з Державного реєстру прав на нерухоме майно, проте такі пункти не повинні міститися у відомостях про право власності. ОСОБА_7 не отримувала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_11 на земельну ділянку, а тому вона не була її власником, тільки з моменту прийняття рішення про державну реєстрацію майна спадкоємець є власником відповідно до статті 1299 ЦК України».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Фактичні обставини щодо складання заповіту

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 29 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А. А. посвідчено заповіт ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с. Ружична Ружичнянськогорайону Хмельницької області, яка проживала у м. Черкаси на АДРЕСА_1, яка на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким автомобіль марки ВАЗ 2103, кузов № НОМЕР_1, заповіла ОСОБА_4, а все інше її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_7 Заповіт підписано ОСОБА_7 у присутності нотаріуса о 10 годині

05 хв. в приміщенні Другої Черкаської державної нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_2. В заповіті зазначено, що особу заповідувача встановлено, дієздатність перевірено.

Оригінал заповіту, який міститься у спадковій справі № 770/12 у Другій Черкаській державній нотаріальній конторі, досліджено судом першої інстанції та встановлено, що він викладений на спеціальному нотаріальному бланку, серії ВАР № 589672, дійсність якого та його видачу і використання саме нотаріусом Михайловською А. А. підтверджено інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів.

Відомості про реєстрацію та посвідчення заповіту нотаріусом Михайловською А. А. 29 жовтня 2003 року внесено до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ.

Інформації, зазначеної в заповіті про ОСОБА_7 як заповідача, а саме прізвище, ім'я, по батькові, дати, місця народження та місця проживання, достатньо для ідентифікації заповідача.

Щодо норм права, які регулюють спірні правовідносини

Переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій на предмет правильності застосування ними норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Верховний Суд враховує те, що спадкові відносини регулюються ЦК України, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 534 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Суди першої та апеляційної інстанцій аргументовано зазначили, що зазначені вимоги закону повністю дотримані у заповіті ОСОБА_7 від 29 жовтня 2003 року, оскільки він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце і час його складання, він підписаний особисто заповідачем та нотаріально посвідчений, а тому дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання його недійсним з мотивів, наведених у позовній заяві.

Щодо позовних вимог про усунення ОСОБА_7 від спадщини

Судами встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 77 років у с. Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, що підтверджено свідоцтвом про смерть.

На момент смерті ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, зокрема 1/2 частина цієї квартири нею набута в результаті приватизації, що підтверджено свідоцтвом № 8327 про право власності на житло, виданим органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси, а інша 1/2 частина квартири належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 квітня 1999 року після смерті її чоловіка ОСОБА_11, виданого Другою Черкаською державною нотаріальною конторою.

Право приватної власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 січня 2004 року та за час її життя іншими особами не оспорювалось.

Належність ОСОБА_7 грошового вкладу в сумі 11 000, 00 грн у АТ «Ощадбанк» підтверджено довідкою Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 04 березня 2013 року № 11/2-23/27/17/17.

Земельна ділянка площею 0, 0548 га, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, належала ОСОБА_7 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЧР № 17-20-454, виданого та зареєстрованого Червонослобідською сільською радою Черкаського району Черкаської області 16 травня 2000 року.

09 жовтня 2012 року до Другої Черкаської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернувся її син ОСОБА_4 Цього ж дня у Другій Черкаській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 770/12 після смерті ОСОБА_7, яка зареєстрована у Спадковому реєстрі.

27 листопада 2015 року до Другої Черкаської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом звернувся син ОСОБА_7 - ОСОБА_7

Згідно з довідкою КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради від 03 листопада 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_7 мали зареєстроване місце проживання разом за адресою: АДРЕСА_1.

За приписами частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, ОСОБА_7, як спадкоємець за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7, вважається таким, що прийняв спадщину.

Згідно із частиною п'ятою статті 1224 ЦК України, яка регламентує усунення від права на спадщину, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Проаналізувавши вимоги закону та оцінивши надані позивачем докази на підтвердження заявленої вимоги, зокрема й медичні документи, які констатують наявність відповідних захворювань у ОСОБА_7, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем наявності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення відповідача ОСОБА_7, який є спадкоємцем не за законом, а за заповітом, від права на спадкування після смерті матері ОСОБА_7

Щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним

У частині першій статті 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України).

За правилом частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Суди встановили, що 27 листопада 2015 року державний нотаріус Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А. видала ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 на таке майно: квартиру АДРЕСА_1; грошовий вклад в сумі 11 000, 00 грн в АТ «Ощадбанк».

29 грудня 2015 року державний нотаріус Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О. А. видала ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 на таке майно: земельну ділянку, площею 0, 0548 га, кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Таким чином, державним нотаріусом Демиденко О. А. відповідно до вимог законодавства України видано спадкоємцю ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, зокрема й на нерухоме майно.

14 липня 2016 року між ОСОБА_7, як продавцем, та ОСОБА_8, як покупцем, укладено та посвідчено приватним нотаріусом Ткаченко І. П. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири позивач визначив те, що ОСОБА_7 не було зареєстровано право власності на квартиру.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір, зокрема і купівлі-продажу, може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Аналізуючи підставу недійсності оспорюваного правочину, наведену позивачем, суди обґрунтовано зазначили, що, заявляючи вимоги з наведених підстав, позивач не врахував, що Реєстр прав власності на нерухоме майно та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно є різними реєстрами, один з яких - Реєстр прав власності на нерухоме майно на цей час вже не ведеться, у зв'язку із чим записи, внесені до нього, не корегуються та не змінюються, і саме тому в ньому продовжує існувати запис про реєстрацію у 2004 році за ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Суди встановили, що факт реєстрації права власності ОСОБА_7 на спірну квартиру підтверджено витягом від 27 листопада 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27 листопада 2015 року, виданого Другою Черкаською державною нотаріальною конторою, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, а також інформаційною довідкою від 14 липня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2016 року.

Висновки за результатом розгляду вимог касаційної скарги

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У розвиток цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X, § 46 рішення).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03)).

Під час перегляду судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд, окрім зазначеного, виходить із принципу правової визначеності та враховує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року у справі № 711/7636/13-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Михайловська А. А., про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 29 жовтня 2003 року. Звертаючись з наведеним позовом, ОСОБА_4 визнав той факт, що оспорюваний ним заповіт від 29 жовтня 2003 року укладено саме ОСОБА_7 та не висловлював сумнівів стосовно ідентифікації особи, яка його склала.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд виходить з того, що вони є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Також доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик