Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 289/537/15-ц

провадження № 61-12156св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року у складі судді Сіренко Н. С. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Галацевич О. М., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 1996 року по 1999 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_4. На підставі виконавчого листа відповідач надавав їй матеріальну допомогу на утримання дочки до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3. Після досягнення повноліття дочка продовжує навчання у вищому навчальному закладі. Оскільки ОСОБА_2 є платоспроможним і будь-якої матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно, до закінчення дочкою навчання - 31 січня 2019 року.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, у розмірі 1 тис. грн щомісячно, починаючи з 25 березня 2015 року до досягнення ОСОБА_3 23 років - ІНФОРМАЦІЯ_4 (але не більше строку навчання), або до припинення навчання. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував матеріальне становище дочки сторін, яка навчається на денній формі навчання, потребує матеріальної допомоги та несе витрати у зв'язку з цим, матеріальне становище відповідача, який потребує постійних витрат на лікування, має неповнолітню дитину, а також те, що відповідач не заперечував проти сплати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 тис. грн. Суд виходив із принципів розумності та справедливості.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи стягнення з 25 березня 2015 року і до закінчення нею навчання (або до припинення навчання), але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про потребу ОСОБА_3 у зв'язку з продовженням навчання у матеріальній підтримці батьків, в тому числі й відповідача. Проте, частково задовольняючи позов та стягуючи аліменти у твердій грошовій сумі, суд першої інстанції не врахував обставин, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального права. Стягуючи із ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки у частці від його заробітку (доходу), апеляційний суд взяв до уваги розмір одержуваної відповідачем заробітної плати, стан його здоров'я та можливість надання утримання матір'ю дитини.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач є суб'єктом підприємницької діяльності, має мережу кіосків у місті Радомишлі Житомирської області та фітнес-центр. Суди залишили поза увагою те, що він фактично перебуває на війні, державного грошового забезпечення йому не вистачає навіть на щоденні потреби, викликані війною. Належним позивачем у справі є донька ОСОБА_3, оскільки проживає окремо. Суди не дали правової оцінки тому факту, що він є учасником бойових дій (АТО) і на його дочку ОСОБА_3 поширюється дія Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо державної підтримки учасників бойових дій та їхніх дітей, один із батьків яких загинув у районі проведення антитерористичних операцій, бойових дій чи збройних конфліктів або під час масових акцій громадського протесту, дітей, зареєстрованих як внутрішньо переміщені особи, для здобуття професійно-технічної та вищої освіти» від 14 травня 2015 року № 425-VІІІ (далі - Закон від 14 травня 2015 року № 425-VІІІ), за яким держава забезпечує учасникам бойових дій та їхнім дітям, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку. Судами не з'ясовано точних дат (періодів) реального навчання дочки спочатку в одному навчальному закладі, а потім в іншому. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про навчання дочки у Гродненському державному університеті імені Янки Купали, республіка Білорусь, у 2014-2015 роках.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 березня 2018 року справу № 289/537/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11 грудня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_4.

Після досягнення ОСОБА_3 повноліття її матір ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки на час навчання.

Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Таким чином, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Апеляційним судом встановлено, що у 2014-2015 роках ОСОБА_3 навчалася у Гродненському Державному університеті імені Янки Купали в республіці Білорусь.

Згідно з договором про підготовку спеціаліста з вищою освітою на платній основі від 13 серпня 2014 року № 2014-2835 вартість навчання у 2014-2015 навчальному році становила 3 100 доларів США. Зазначена сума коштів сплачена ОСОБА_3, що підтверджується довідкою Гродненського державного університету імені ЯнкиКупали від 20 лютого 2017 року № 01-22/550.

З01 вересня 2015 року ОСОБА_3 навчається у Приватному акціонерному товаристві «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» на денній формі навчання. Згідно з контрактом від 31 серпня 2015 року строк її навчання у цьому навчальному закладі становить 3 роки, з оплатою 812 грн 90 коп. щомісячно.

Оплату за навчання ОСОБА_3 здійснює її матір ОСОБА_1, що підтверджується наданими нею чеками.

22 лютого 2016 року між Приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» та ОСОБА_3 було укладено угоду на проживання в гуртожитку.

Повнолітня дитина сторін ОСОБА_3 щотижня приїжджає до матері за продуктами харчування у місто Радомишль Житомирської області, проживаючи у місті Києві, купує квитки для проїзду у міському транспорті, має потребу в одязі, взутті, косметиці, засобах особистої гігієни, а також у щоденному харчуванні.

У зв'язку з навчанням дочка сторін не має можливості працювати та отримувати додатковий дохід, а тому не може забезпечити себе необхідними засобами для проживання та навчання.

ОСОБА_1 у повному обсязі надає матеріальну допомогу дочці та фактично сама виконує обов'язки обох батьків.

ОСОБА_2 працює, отримує постійний дохід та обмежень до праці за станом здоров'я не має.

В період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року доходи відповідача як військовослужбовця становили 51 201 грн 30 коп., а в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 99 890 грн, тобто значно збільшилися.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що донька сторін внаслідок продовження навчання потребує утримання від батьків, в тому числі й від батька. ОСОБА_2 може надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дитині.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками місцевого суду в частині стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки такі висновки зроблені у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, отримує стабільну заробітну плату, тобто має регулярний дохід.

Згідно із статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов'язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України в Радомишльському районі від 03 жовтня 2016 року № 6230/05 ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи (інвалід з дитинства) та отримує пенсію в розмірі 1 230 грн щомісячно.

ОСОБА_2 перебуває у другому шлюбі і має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання якої сплачує аліменти в розмірі 130 грн щомісячно. Відповідач є військовослужбовцем, учасником антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, учасником бойових дій.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 хворів, періодично перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичними документами, які містяться у матеріалах справи.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, врахувавши розмір одержуваної відповідачем заробітної плати, стан його здоров'я, можливість надання допомоги матір'ю на утримання дитини, дійшов обґрунтованого висновку, що аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 відповідають потребам ОСОБА_3 у допомозі батька та можливостям останнього надавати таку допомогу.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-214, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Посилання у касаційній скарзі на те, що належним позивачем у справі є донька ОСОБА_3, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У разі пред'явлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв'язку з цим стягуються аліменти.

Згідно з довідкою Приватного підприємства «Житлоремсервіс» від 03 жовтня 2016 року № 534 до складу сім'ї ОСОБА_1 входить її дочка ОСОБА_3, яка зареєстрована по АДРЕСА_1.

Крім того, ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_3 була залучена до участі у справі як третя особа.

Твердження заявника про ненадання судами правової оцінки тому факту, що він є учасником бойових дій (АТО) і на його дочку поширюється дія Закону від 14 травня 2015 року № 425-VІІІ, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Частиною першою розділу І Закону від 14 травня 2015 року № 425-VІІІ внесено зміни до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та доповнено її частинами сьомою-дев'ятою такого змісту: «Держава забезпечує учасникам бойових дій, зазначеним у пункті 19 частини першої статті 6 цього Закону, та їхнім дітям, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах. Державна цільова підтримка для здобуття професійно-технічної та вищої освіти надається у вигляді: повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти; соціальної стипендії; безоплатного забезпечення підручниками; безоплатного доступу до мережі Інтернет, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах; безоплатного проживання в гуртожитку; інших заходів, затверджених Кабінетом Міністрів України. Порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти зазначеним категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України».

Згідно з пунктом 1 Порядку та Умов надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 року № 975, цей Порядок та Умови визначають механізм надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти, які навчаються у державних або комунальних професійно-технічних, вищих навчальних закладах.

Встановлено, що дочка сторін ОСОБА_3 у період з 01 вересня 2014 року по 27 серпня 2015 року навчалася у Гродненському державному університеті імені Янки Купали, республіка Білорусь, який не є державним або комунальним закладом освіти України, а з 30 серпня 2015 року по час розгляду справи - в Інституті міжнародних відносин та лінгвістики імені Аверроеса Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом», який є недержавним вищим навчальним закладом.

Тому апеляційний суд обґрунтовано не застосував вищевказаний Закон до спірних правовідносин.

Відповідач брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та терористичної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції у період з 15 грудня 2014 року по 05 березня 2015 року. На час розгляду справи він був працездатним, інвалідності не мав.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Наведена у касаційній скарзі вимога про скасування рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року не підлягає задоволенню, оскільки це рішення повністю скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваного рішення апеляційного суду було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик