Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 345/866/17

провадження № 61-26692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

23 травня 2017 року у складі судді Кардаш О. І. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання спадкового договору.

Позовна заява мотивована тим, що проживає у квартирі АДРЕСА_1. У зв'язку з похилим віком потребує догляду та належної допомоги, розуміння та співчуття з боку близьких.

09 грудня 2016 року між нею та онуком ОСОБА_5 укладено спадковий договір, згідно якого вона передає після своєї смерті у власність відповідачу належну їй на праві власності однокімнатну квартиру за умови виконання набувачем обов'язків, що передбачені пунктом 6 спадкового договору.

З часу укладання спадкового договору, онук не виконує покладені на нього обов'язки, оскільки у січні 2017 року поїхав на заробітки за кордон.

ОСОБА_4 просила суд розірвати спадковий договір від 09 грудня

2016 року, укладений між нею та онуком ОСОБА_5

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

23 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будь-яких доказів невиконання обов'язків, обумовлених спадковим договором, позивачем не надано та не спростовано доводів представників відповідача про організацію надання необхідних послуг за договором дружиною набувача на час його відсутності.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 23 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

27 вересня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що сам ОСОБА_5 повинен виконувати умови спадкового договору.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу

ОСОБА_4 відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що ОСОБА_5 добросовісно та в повному обсязі виконував покладені на нього обов'язки за спадковим договором.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченнях на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та її онуком ОСОБА_5 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ХоминН. Б. і зареєстрований в реєстрі за № 471.

Відповідно до пункту 6 спірного спадкового договору, за згодою сторін на набувача майна покладаються такі обов'язки: 6.1. щотижнево забезпечувати відчужувачу купівлю продуктів харчування за рахунок її коштів; 6.2. забезпечувати проведення прибирання квартири не менше одного разу на тиждень; 6.3. забезпечувати купівлю відчужувачу ліків та забезпечувати надання медичної допомоги у випадку захворювання за рахунок коштів відчужувача; 6.4. в разі смерті відчужувача поховати її.

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

У статті 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першої статі 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки аналіз спадкового договору не дає зробити беззаперечного висновку про те, що виконання умов спадкового договору повинно здійснюватись особисто набувачем. Судами встановлено, що ОСОБА_5 належно виконував умови спадкового договору.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від

23 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська