У Х В А Л А

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 308/1778/15-ц

провадження № 61-32381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» нарахувати їй та виплатити доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30 % від посадового окладу за період роботи з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 1996 році вона була прийнята на посаду асистента кафедри загальної хірургії в Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський Національний Університет».

Наказом № 206-03 від 17 жовтня 1997 року її переведено з посади асистента на посаду доцента кафедри загальної хірургії з доплатою у розмірі 30 % за лікувальну роботу.

З липня 2005 року до серпня 2008 рокуперебувала у відпустці по догляду за дитиною, після закінчення якої, з серпня 2008 року продовжила працювати на раніше займаній посаді, проте з серпня 2008 року до грудня 2014 року всупереч вимогам чинного законодавства України та Положенню про клінічний лікувально-профілактичний заклад охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 1997 року № 174, вона не отримувала доплату за лікувально - діагностичну роботу.

З 01 грудня 2014 року Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» наказом встановив їй доплату за лікувальну роботу у розмірі 30 %.

Посилаючись на викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет нарахувати та виплатити ОСОБА_4 доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30 % від посадового окладу за період з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив вимоги законодавства, припинивши в односторонньому порядку нараховувати і виплачувати позивачу доплати за лікувально-діагностичну роботу в закладі охорони здоров'я, будь-якого наказу з цього питання не видав і, тим самим, незаконно погіршив умови її оплати праці.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Апеляційний суд виходив із того, що виплата доплати за лікувальну роботу у розмірі 30 % до 2005 року не може бути підставою для продовження їй виплат після виходу із відпустки по догляду за дитиною, оскільки після обрання позивача у 2005 році на посаду доцента кафедри госпітальної хірургії відповідна доплата ОСОБА_4 не встановлювалась, і була встановлена лише з 01 грудня 2014 року - після її звернення із відповідною заявою до ректора університету - та надання довідки про виконання лікувальної роботи без отримання заробітної плати в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А. Новака.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зазначала, що суд дійшов помилкового висновку, що після виходу з декретної відпустки відповідач правомірно не нараховував та не виплачував їй доплат за фактично виконану нею лікувальну роботу, при цьому, не врахував що відповідач на порушення вимог статті 97 КЗпП України в односторонньому порядку погіршив умови праці без її відома та згоди.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскаржень неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4 до Державного вищого навчального закладу Ужгородський національний університет про зобов'язання нарахувати та виплатити доплату за лікувально-діагностичну роботу призначити до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат