Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 489/4430/15-ц

провадження № 61-3955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», яка підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Славкіною МариноюАнатоліївною, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 рокуу складі суддів: Шолох З. Л., Довжук Т. С., Коломієць В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», банк), яке є правонаступником ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», звернулося з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 червня 2008 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» укладено кредитний договір з ОСОБА_3, за умовами якого відповідач отримав кредит на придбання автомобіля у сумі 13 019,42 євро під 13,5 % річних строком до 25 червня 2015 року.

В цей же день, 26 червня 2008 року укладено договір поруки між банком, позичальником ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_4, згідно якого ОСОБА_4 зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком разом з позичальником за його зобов'язаннями.

Строк повернення кредитних коштів у повному обсязі настав, проте позичальник неналежно виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим утворилася заборгованість станом на 29 червня 2015 року у загальному розмірі 159 548,06 грн, яку позивач просив стягнути в солідарному порядку з позичальника та поручителя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2016 року позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» 159 548,06 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до поручителя ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що боржником порушено зобов'язання по сплаті кредиту, тому позов підлягає задоволенню шляхом стягнення заборгованості з позичальника. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що його порука припинена, оскільки позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, з урахуванням того, що останній щомісячний платіж за кредитним зобов'язанням здійснено позичальником у серпні 2014 року, а до суду ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернулося 30 червня 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року про виправлення описки, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2016 року у частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» 44 943,21 грн заборгованості станом на 29 червня 2015 року, із яких 1 421,78 євро, що еквівалентно 32 885,94 грн - заборгованість за кредитом, 427,95 євро, що еквівалентно 9 898,54 грн - заборгованість за відсотками, 2 158,73 грн - штраф, на виконання солідарного зобов'язання із ОСОБА_3, що виникло за кредитним договором, укладеним 26 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

При скасуванні рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя, колегія суддів прийшла до висновку, що у разі непред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 554 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Порука ОСОБА_4 не припинена щодо відповідної частини зобов'язань, зокрема в межах шестимісячного строку за період з 25 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року, а тому з поручителя на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, виходячи з наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 29 червня 2015 року (за період 25 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 року.

У листопаді 2016 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 114 604,85 грн та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити ці вимоги. У іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк пред'явив вимогу до поручителя 29 червня 2015 року без пропуску шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги щодо виконання основного зобов'язання. Кредитні кошти надані позичальнику на строк до 25 червня 2015 року. Отже, строк у основному зобов'язання встановлений і ним є 25 червня 2015 року.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення апеляційного суду оскаржується в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 114 604,85 грн. У іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у якій просив касаційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 07 серпня 2014 року і з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду щодо стягнення заборгованості. Позивач зазначає, що пред'явив вимогу шляхом подачі позову у червні 2015 року. Строк дії договору поруки у договорі не передбачений. Оскільки позивач звернувся до суду із позовною заявою лише 30 червня 2015 року, ним було пропущено строк щодо звернення до суду із вимогою про стягнення із поручителя заборгованості за кредитним договором. Вимоги про дострокове виконання умов кредитного договору банк не висував і остаточний строк виконання кредитного договору не змінював. Отже, у разі непред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 554 ЦК України поруки припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 26 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір для придбання останнім автомобіля, за умовами якого позичальник отримав 13 019,42 євро кредитних коштів під 13,5 % річних на строк до 25 червня 2015 року, а також зобов'язався щомісячно, до 25 числа, сплачувати по 241 євро на погашення кредиту та процентів за його користування, шляхом внесення ануїтетних платежів, згідно графіка погашення, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 26 червня 2008 року укладено договір застави транспортного засобу належного позичальнику ОСОБА_3, а також договір поруки, укладений 26 червня 2008 року між банком, позичальником ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_4

У пункті 1.1 договору поруки від 26 червня 2008 року ОСОБА_4 зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що й позичальник за його кредитним зобов'язанням а також і додаткових угод до кредитного договору, які можуть бути укладені в майбутньому. Відповідно до пункту 3.3 договору поруки від 26 червня 2008 року, порука припиняється на підставах та у порядку, що передбачений чинним законодавством та цим договором.

Апеляційний суд встановив, що позичальник ОСОБА_3 неналежно виконував умови кредитного договору, останній платіж за кредитним договором здійснено ним 07 серпня 2014 року. Заборгованість, яка утворилась за кредитним договором по закінченню його строку станом на 29 червня 2015 року становить 159 548, 06 грн, із яких: заборгованість по кредиту - 4 903,53 євро та заборгованість по процентам - 1 265,53 євро, а разом по кредиту та процентам - 6 169,06 євро, що еквівалентно 142 691,11 грн (виходячи із курсу НБУ - 23,130122 грн за 1 євро станом на 02 червня 2015 року); штраф - 16 856,95 грн (сплата якого передбачена в національній валюті).

Апеляційний суд встановив, що вимог про дострокове виконання умов кредитного договору банк не висував й остаточний строк виконання кредитного зобов'язання не змінював. 25 червня 2015 року закінчився строк кредитного договору, 30 червня 2015 року (направлено поштою) банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Встановивши, що порука ОСОБА_4 в частині невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором в межах шестимісячного строку (за період з 25 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року) з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань не припинилась, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог до поручителя.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції в оскарженій частині без змін.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції в оскарженій частині залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», яка підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Славкіною МариноюАнатоліївною, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 114 604,85 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило