Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 555/1879/16-ц

провадження № 61-23641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року у складі судді Мельничук Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - ДП «ЦОТІЗ») про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 січня 2014 року перебувала на посаді керівника групи планування і аналізу фінансово-економічної діяльності відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці ДП «ЦОТІЗ». 16 червня 2016 року директором ДП «ЦОТІЗ» було прийнято наказ «Про внесення змін до штатного розпису», згідно з яким змінено умови праці з особливо шкідливих на нормальні умови праці з розташуванням робочих місць за юридичною адресою Державного агентства з управління зоною відчуження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26 для шести штатних посад, в тому числі для посади, яку обіймала ОСОБА_2

Наказом від 16 серпня 2016 року «Про припинення трудового договору» її було звільнено з посади керівника групи планування і аналізу фінансово-економічної діяльності відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці ДП «ЦОТІЗ» на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Позивач вважає своє звільнення із займаної посади незаконним оскільки, звільнення в зв'язку зі змінами істотних умов праці може бути визнаним законним тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність таких змін. ДП «ЦОТІЗ» не має в м. Києві на бульварі ЛесіУкраїнки, 26 жодних філії, представництв, відділення або будь-якого іншого відокремленого підрозділу. Позивач зазначає, що атестація робочих місць за умовами праці на ДП «ЦОТІЗ» не проводилась, і в її трудовій книжці відсутні відомості про те, що вона працює в особливо шкідливих умовах праці. Крім того, вона є членом виборного органу - первинної профспілкової організації, тому питання про зміну умов трудового договору повинно здійснюватись із дотриманням вимог частини другої статті 252 КЗпП України.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила поновити її на посаді керівника групи планування і аналізу фінансово-економічної діяльності відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці ДП «ЦОТІЗ» з 16 серпня 2016 року; стягнути з відповідача 17 085,49 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підприємстві відбулись зміни в організації виробництва і праці, що мало своїм наслідком зміну істотних умов праці ОСОБА_2 - з особливо шкідливих на нормальні, зі зміною її робочого місця після переведення її на роботу за межі зони відчуження; відповідачем було дотримано норми частини третьої статті 32 КЗпП України в частині попередження позивача не пізніше, ніж за два місяці про зміну істотних умов праці. Суд зазначив, що зміна умов трудового договору щодо члена виборного профспілкового органу ОСОБА_2 була погоджена відповідно до положень частини другої статті 252 КЗпП України та ОСОБА_2 згідно з власноручно написаною заявою від 02 серпня 2016 року не погодилась на переведення її в іншу місцевість у зв'язку із змінами умов праці.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 травня 2017 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 звільнено не з ініціативи власника, а у зв'язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (пункт 6 статті 36 КЗпП України). При цьому суд зазначив, що звільнення ОСОБА_2 16 серпня 2016 року (в останній день відпустки) відбулося без порушення її трудових прав та статті 3 Закону України «Про відпустки».

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не доведено наявність змін в організації виробництва та праці, отже зміни істотних умов праці також не відбулося. А мало місце переведення працівника без його згоди на роботу в іншу місцевість, що є незаконним. Крім того, судами залишено поза увагою, що відповідач провів її звільнення в останній день перебування її у відпустці, тобто 16 серпня 2016 року включно, коли вона знаходилась у відпустці, що суперечить вимогам частини третьої статті 40 КЗпП України, оскільки відповідно до вказаної норми трудового законодавства, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно з Статутом ДП «ЦОТІЗ», затвердженим наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження № 98 від 25 вересня 2014 року ДП «ЦОТІЗ» засноване на державній власності та належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження.

Відповідно до наказу № 96-ос від 27 січня 2014 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу з 27 січня 2014 року до відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці, група планування і аналізу фінансово-економічної діяльності на посаду керівника групи Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження». Умови прийняття на роботу - переведення з ДСП «Чорнобильський спецкомбінат». Умови роботи: основна, умови праці (згідно атестації робочого місця): особливо шкідливі умови праці, тривалість робочого дня (тижня) 36 год. 00 хв.

Із листа Державної фінансової інспекції України від 20 липня 2016 року вбачається, що Державна фінансова інспекція України та її територіальні органи провели ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного агентства з управління зоною відчуження та 8 підприємств, що належать до сфери його управління (зокрема, і ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження) за період з 01 листопада 2011 року по 01 квітня 2016 року. За результатами даної перевірки Державному агенту пропонувалось з метою уникнення дублювання функцій та підвищення ефективності витрачання державних коштів розглянути, зокрема, питання доцільності подальшого перебування в зоні відчуження окремих категорій працівників, які безпосередньо не задіяні у процесі подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та виведені з експлуатації енергоблоків Чорнобильської АЕС.

06 червня 2016 року директор ДП «ЦОТІЗ» у зв'язку з виробничою необхідністю, обумовленою дорученням Голови Державного агентства з управління зоною відчуження, видав Наказ «Про зміни в організації виробництва та праці» від 06 червня 2016 року № 55, пунктом 1 якого передбачено внесення змін в організацію виробництва і праці підприємства, а саме: поетапно, починаючи з квітня 2016 року, вивести частину персоналу, який безпосередньо не задіяний на роботах по виконанню фізичних обсягів за Бюджетними програмами за межі зони відчуження зі змінами істотних умов праці. Перший етап: працівники відділу розробки та підтримки інформаційних систем служби інформації та зовнішніх зв'язків, відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці, відділу документального та організаційного забезпечення.

16 червня 2016 року наказом «Про внесення змін до штатного розпису» № 59 було змінено умови праці з особливо шкідливих умов праці на нормальні умови праці з розташуванням робочих місць за юридичною адресою Державного агентства з управління зоною відчуження: бульвар Лесі Українки, 26, м. Київ для ряду штатних посад в ДП ««ЦОТІЗ», зокрема і посади керівника групи планування і аналізу фінансово-економічної діяльності відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці, яку обіймала ОСОБА_2

Частина третя статті 32 КЗпП України передбачає, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Оскільки ДП «ЦОТІЗ» належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження, а тому розташування робочого місця працівників, посади яких переміщуються за межі зони відчуження, за юридичною адресою вказаного підприємства: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26 не суперечить вимогам законодавства.

Із вказаним попередженням позивач була ознайомлена 16 червня 2016 року та висловила згоду на зміну істотних умов праці через два місяці.

02 серпня 2016 року від ОСОБА_2 на ім'я директора ДП «ЦОТІЗ» надійшла заява про те, що вона не погоджується на переведення в іншу місцевість зі змінами істотних умов праці.

Відповідно до наказу «Про припинення трудового договору» від 16 серпня 2016 року № 37-ос ОСОБА_2 була звільнена з посади керівника групи планування і аналізу фінансово-економіічної діяльності відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці ДП «ЦОТІЗ» на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

За умовами пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 надано щорічну основну і щорічну додаткову відпустку тривалістю 56 календарних днів терміном з 21 червня 2016 року по 16 серпня 2016 року включно.

Установлено, що ОСОБА_2 було звільнено 16 серпня 2016 року.

Отже, звільнення ОСОБА_2 було проведено у останній день її перебування у відпустці.

Статтею 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено судам, що припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

При цьому, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (частина четверта статті 32 КЗпП України).

На підставі викладеного, суди дійшли висновку, що звільнення заявника відбулося на законних підставах, у відповідності до чинного законодавства, що регулює трудові правовідносини.

Що стосується звільнення позивача з роботи в період перебування у відпустці, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що частина третя статті 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України (пункт 4 частина перша статті 36 КЗпП України), а позивача звільнено за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, встановивши, що ОСОБА_2 звільнено не з ініціативи власника (статті 40, 41 КЗпП України), а у зв'язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України).

Крім того, суди дійшли правильного висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на підприємстві не відбулося зміни істотних умов праці. Суди правильно встановили, що факт зміни умов праці на підприємстві доведено належними доказами. Крім того, позивача у відповідності до статей 32, 36 КЗпП України було повідомлено про зміну істотних умов праці більше ніж за два місяці, та від роботи при змінених умовах праці, а саме при зменшенні посадового окладу вона відмовилася. Отже звільнення ОСОБА_2 з роботи проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги, що на підприємстві фактично не відбулося зміни істотних умов праці, спростовані зібраними у справі доказами, зокрема, наказом директора ДП «ЦОТІЗ» від 06 червня 2016 року № 55 «Про зміни в організації виробництва та праці»; наказом директора ДП «ЦОТІЗ» «Про внесення змін до штатного розпису» від 16 червня 2016 року № 59; службовою запискою начальника відділу економіки та фінансів ДП «ЦОТІЗ» від 25 травня 2016 року голові Державного агентства України з управління зоною відчуження; протоколом № 4 оперативної наради керівників підприємств, установ та організацій зони відчуження від 10 березня 2016 року; листом голови Державної фінансової інспекції України від 20 липня 2016 року. Отже в ДП «ЦОТІЗ» відбулися зміни в організації виробництва і праці, що мало своїм наслідком зміну істотних умов праці ОСОБА_2 з особливо шкідливих на нормальні з виведенням її робочого місця за межі зони відчуження.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І. М.Фаловська

С. П.Штелик