Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15989/15-ц

провадження № 61-13510св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (судді-доповідача),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2016 року в складі судді Катющенко В. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що 28 листопада 2014 року на підставі довідки-рахунку № 899938 придбала у ОСОБА_4 автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2008 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3 (далі - автомобіль TOYOTA CAMRY). Відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи державної автомобільної інспекції міста Запоріжжя ОСОБА_1 було видано свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 28 листопада 2014 року та присвоєно номерний знак НОМЕР_1. Вказувала, що на момент реєстрації автомобіля будь-яких порушень чи фактів, які унеможливлюють реєстрацію автомобіля, як і підстав сумніватися у правомочності ОСОБА_4 на здійснення розпорядження автомобілем, не було.

11 грудня 2014 року спірний автомобіль, який на той момент з її дозволу знаходився у користуванні ОСОБА_5, було затримано й вилучено співробітниками Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2014 року.

Вважає, що вказаними діями її, як власника автомобіля, було обмежено в реалізації її прав.

Просила визнати її добросовісним набувачем автомобіля марки TOYOTA CAMRY та визнати її право власності на вказаний автомобіль.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернова О. І., ОСОБА_2, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 11 травня 2013 року на підставі довідки-рахунку № ААВ114305 вона придбала автомобіль марки TOYOTA CAMRY. 13 травня 2013 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на підставі довіреності № 633, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко С. Ю., на користування та розпорядження автомобілем.

В подальшому між ОСОБА_11 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12 (далі - ФОП ОСОБА_12) був укладений договір оренди № 13/08-2014-2 від 13 серпня 2014 року цього автомобіля та підписаний відповідний акт прийому-передачі.

22 листопада 2014 року ФОП ОСОБА_12 було передано автомобіль в прокат ОСОБА_13 відповідно до договору прокату легкового автомобіля, проте в подальшому автомобіль повернуто не було.

28 листопада 2014 року ОСОБА_11 звернувся до Ордженікідзевського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - РУГУ МВС України) в місті Запорожжі з заявою про вчинення злочину, а 29 листопада 2014 року в Голосіївському РУГУ МВС України в місті Києві зареєстровано аналогічне звернення ОСОБА_14 (працівник ФОП ОСОБА_12).

Під час кримінального розслідування було встановлено, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_3 було видано нову довіреність № 753238, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О. І., на ОСОБА_6 з правом відчуження даного автомобіля.

27 листопада 2014 року ОСОБА_6 на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238 уклав договір купівлі-продажу автомобіля TOYOTA CAMRY та на підставі довідки рахунку № 2929222 від 27 листопада 2014 року автомобіль був знятий з реєстрації і зареєстрований на ім'я ОСОБА_4

28 листопада 2014 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу автомобіля TOYOTA CAMRY та на підставі довідки рахунку № 2899938 від 28 листопада 2014 року автомобіль був знятий з реєстрації і зареєстрований на ім'я ОСОБА_1

Відповідно до матеріалів проведеної в кримінальній справі почеркознавчої експертизи, підпис та рукописний текст в довіреності ВТВ № 753238 від 25 листопада 2014 року в графі «Підпис», виконано не ОСОБА_3, а іншою особою, що доводить факт укладення правочину поза волею позивача, тому правочин є недійсним з моменту його укладення.

З урахуванням уточнень, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля TOYOTA CAMRY, укладений між ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 25 листопада 2014 року ВТВ № 753238, та ОСОБА_4, оформлений довідкою-рахунком № 2929222 від 27 листопада 2014 року, виданою товариством з обмеженою відповідальністю «БМ ГРУПП» та скасувати запис про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_4 у відповідній базі даних; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля TOYOTA CAMRY, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 оформлений довідкою-рахунком № 2899938 від 28 листопада 2014 року, виданою приватним підприємством «Шлях 2002» та скасувати запис про право власності на даний автомобіль за ОСОБА_1 у відповідній базі даних.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2016 року в задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час придбання автомобіля ОСОБА_1 були здійснені всі дії, направлені на перевірку належного права власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль, що свідчить про беззаперечно добросовісність у набутті права власності з боку ОСОБА_1 Проте відсутні підстави для задоволення первісного позову, оскільки законодавчо відсутні підстави для неможливості витребування з боку власника транспортного засобу у добросовісного набувача, враховуючи той факт, що майно вибуло з володіння власника не з його волі. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, враховуючи, що власник майна при вибутті майна з його володіння поза його волею, має право витребувати його у добросовісного набувача, при цьому визнання правочинів недійсними не є належним способом захисту порушеного права.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, а також зазначив, що законним володільцем автомобіля TOYOTA CAMRY є ОСОБА_1, й транспортний засіб у неї вилучено в межах кримінального провадження тимчасово, на період проведення досудового розслідування. Отже, визнання автомобіля речовим доказом і тимчасове вилучення його на період проведення досудового розслідування у ОСОБА_1 та передача на відповідальне зберігання на цей період ОСОБА_11 не є перешкодою для пред'явлення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання права власності на автомобіль та позову про визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила їх скасувати у частині вирішення первісних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що спірний автомобіль вибув із володіння колишнього власника ОСОБА_3 за її волею шляхом передання права керування автомобілем своїм представникам: ОСОБА_16 та ОСОБА_2, в подальшому автомобіль вибув з їх володіння також за їх волею - шляхом укладення договору оренди для передання далі в прокат. Крім того, скаржник вказував, що висновок експерта, на який суди послалися у своїх рішеннях не стосується цієї цивільної справи, а експертиза проведена в кримінальному провадженні.

У частині вирішення зустрічного позову судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 проти касаційної скарги заперечила та зазначила, що судами вірно встановлено, що правові підстави для визнання права власності на спірний автомобіль за ОСОБА_1 відсутні.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль ТОYОТА САМRY зареєстрований за ОСОБА_3 11 травня 2013 року.

13 травня 2013 року ОСОБА_3 на підставі довіреності уповноважила ОСОБА_11 або ОСОБА_9, або ОСОБА_2 кожного діючи самостійно, незалежно один від одного, бути її представниками, зокрема, в органах Державтоінспекції, міліції, державній та приватних охоронних структурах, страхових компаніях, станціях технічного обслуговування, з питань, пов'язаних з реєстрацією, проходженням технічного огляду, встановленням додаткового охоронного та навігаційного обладнання, моніторингу переміщень та охорони автомобіля, експлуатації та ремонту належного їй на праві власності автомобіля, для чого надала їм право, зокрема, керувати цим автомобілем, укладати та підписувати договори прокату та оренди автомобіля.

13 серпня 2014 року між ОСОБА_11 та ФОП ОСОБА_12 було укладено договір оренди легкового автомобіля, на підставі якого орендодавець ОСОБА_11 передав, а орендар ФОП ОСОБА_12 прийняв у строкове платне користування легковий автомобіль ТОYОТА САМRY. Факт передачі автомобіля в оренду підтверджується актом приймання-передачі легкового автомобіля від 13 серпня 2014 року.

22 листопада 2014 року між ФОП ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було укладено договір прокату легкового автомобіля, на підставі якого наймодавець ФОП ОСОБА_12 передав, а наймач ОСОБА_13 прийняв у строкове платне користування легковий автомобіль ТОYОТА САМRY. Факт передачі автомобіля в прокат підтверджується актом приймання-передачі легкового автомобіля, за яким строк повернення автомобіля встановлено - 27 листопада 2014 року.

В подальшому, на підставі довіреності ВТВ № 753238, посвідченої 25 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою О. І., ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_6 керувати, розпоряджатися (продати, подарувати, обміняти та інше) належний їй автомобіль TOYOTA CAMRY.

27 листопада 2014 року на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 2929222 автомобіль TOYOTA CAMRY було відчужено на користь ОСОБА_4

28 листопада 2014 року на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 899938 автомобіль TOYOTA CAMRY було відчужено на користь ОСОБА_1

28 листопада 2014 року на ім'я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля TOYOTA CAMRY.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 2014 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2, а саме на автомобіль TOYOTA CAMRY. Вказана ухвала слідчого судді постановлена за результатами розгляду клопотання слідчого Слідчого відділу Голосіївського районного управління ГУМВС України в місті Києві про арешт майна, внесеного в кримінальному провадженні № 0011085.

Відповідно до листа Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області від 09 січня 2015 року спірний автомобіль 13 грудня 2014 року передано співробітникам міліції Голосіївського ГУ ГУМВС України в місті Києві, якими проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0011085 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України.

Відповідно до висновку експерта № 427 від 28 травня 2015 року, складеного Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (кримінальне провадження № 0011085), підпис та рукописний текст в довіреності ВТВ № 753238 від 25 листопада 2014 року в графі «Підпис», виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Крім того, загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), який діяв на час виникнення спірних правовідносин та який визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Пунктом 8 цього Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух».

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби.

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку.

Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Враховуючи те, що довідка-рахунок підтверджує укладення договору купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як власника цього транспортного засобу, підстави для повторного визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль за рішенням суду відсутні.

Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про те, що підстави для визнання права власності за ОСОБА_1 в судовому порядку відсутні є правильним. Крім того, суди обґрунтовано зазначили про те, що транспортний засіб у ОСОБА_1 вилучено в межах кримінального провадження тимчасово, на період проведення досудового розслідування. При цьому, визнання автомобіля речовим доказом і тимчасове вилучення його на період проведення досудового розслідування у ОСОБА_1 та передача на відповідальне зберігання на цей період ОСОБА_11 (постанова слідчого Слідчого відділу Голосіївського районного управління ГУМВС України в місті Києві від 21 жовтня 2015 року) не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися з позовом про витребування майна.

Крім того, ОСОБА_1 одночасно із позовною вимогою про визнання права власності на автомобіль заявила вимогу про визнання її добросовісним набувачем.

Відмовляючи в задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_1 суди обох інстанцій правильно зазначили про те, що пред'явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Доводи касаційної скарги по те, що суди не врахували, що спірний автомобіль вибув із володіння колишнього власника ОСОБА_3 за її волею не мають правового значення для вирішення спору із способом захисту - визнання права власності на майно на підставі статті 392 ЦК України, оскільки вказані обставини можуть бути предметом перевірки під час розгляду позовних вимог про витребування майна.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в частині вирішення первісних позовних вимог, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі в частині вирішення первісних позовних вимог, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення в цій частині позовних вимог, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення первісних позовних вимог необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків в цій частині позовних вимог судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання добросовісним набувачем, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко І. М. Фаловська