П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Готри Т.Ю. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Юрочко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Петрика Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19 липня 2018 року (у складі судді Монич О.В.) за заявою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом у жовтні 2017 р.

Після збільшення позовних вимог у липні 2018 р. (а.с.93-94) просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь збитки у розмірі 588 439 грн., які включають:

-30 062 грн. - вартість ремонтних робіт;

-28 985 грн. - вартість матеріалів;

-240 грн. - витрати на чистку килима;

-523 152 грн. - упущеної вигоди;

-1 000 грн. - моральної шкоди;

-5 000 грн. - витрати на проведення будівельно-технічного дослідження;

-5 874,36 грн. - у відшкодування судового збору.

Разом із цим позивач подав до суду заяву про забезпечення позову (а.с.96-99).

Просив накласти арешт на все майно, що належить відповідачеві в межах суми позовних вимог, що складає 588 439 грн.

На обґрунтування заяви вказав, що відповідачем на момент звернення до суду із заявою про забезпечення позову вживаються усі заходи щодо відчуження майна з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення із відповідача на користь позивача коштів. У зв'язку з цим позивач вважає, що у випадку не вжиття заходів забезпечення позову виконання майбутнього судового рішення може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19 липня 2018 р. указану заяву задоволено: накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3, у межах суми позовних вимог.

Адвокат Петрик В.В. в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати цю ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі. Доводить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Указує, що відповідач не знає про пред'явлення до нього позовних вимог. Зазначає, що накладаючи арешт на все майно відповідача в межах суми заявлених позовних вимог, суд не вказує таку суму. Указує, що позивачем уже ставилося питання про вжиття заходів забезпечення позову з аналогічними доводами, однак ухвалою суду першої інстанції від 14 травня 2018 р. у задоволенні цієї заяви було відмовлено. Зазначає, що той доказ, на який посилається позивач у заяві про забезпечення позову, не є належним і допустимим у контексті спірних правовідносин. Указує, що вимоги, які ставить позивач у заяві про забезпечення позову, є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції скасувати із направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, з таких мотивів.

Суд виходив із обґрунтованості доводів, указаних позивачем у заяві про забезпечення позову.

Однак, із таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Однак,судом першої інстанції не було дотримано цих принципів.

Як видно з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом у жовтні 2017 р., у якому просив стягнути з відповідача на свою користь збитки в розмірі 130 681 грн.

У липні 2018 р. позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, де вже просив стягнути з відповідача на свою користь збитки в розмірі 588 439 грн.

Накладаючи арешт на все майно, що належить відповідачеві в межах суми позову, суд першої інстанції не вказав, у межах яких позовних вимог (первісних чи збільшених) належить накласти арешт на майно відповідача. При цьому судом першої інстанції було допущено порушення принципу співмірності вжитих заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Вочевидь майно, що належить відповідачеві згідно з наявними в матеріалах справи відомостями, значно перевищує суму заявлених позовних вимог, що спричинює дисбаланс ужитих судом заходів забезпечення позову, суми позову та інтересів відповідача. Таке не чітке формулювання зумовлює порушення законних прав та інтересів відповідача, що є неприпустимим під час вжиття заходів забезпечення позову.

Принагідно належить відмітити, що позивач уже звертався до суду із заявою про забезпечення позову у квітні 2018 р. (а.с.70-73) і так само посилався на те, що відповідач здійснює заходи щодо відчуження майна, однак судом було відмовлено у задоволенні такої заяви у зв'язку з її безпідставністю (а.с.88-89).

Звертаючись із заявою про забезпечення позову у липні 2018 р., позивач так само посилається на те, що відповідачем здійснюється заходи щодо відчуження належного йому майна, зокрема продаж квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Суд першої інстанції, не встановивши належність і допустимість такого доказу, констатує про обґрунтованість заяви про забезпечення позову і задовольняє таку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд підійшов до вирішення питання формально, не надав належної оцінки доказам, поданих заявником, не врахував принципу співмірності заходів ужиття забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, не визначився із характером спірних правовідносин, що стосується ціни позову та накладення арешту на все майно відповідача в межах ціни позову, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції і направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про забезпечення позову.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У контексті наведеного та відповідно до вимог ст. 379 ч.1 п.4 ЦПК України оскаржена ухвала підлягає скасуванню як незаконна, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.382,384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Петрика Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

2.Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19 липня 2018 року скасувати, а питання передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 28 грудня 2018 р.

Судді: