Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/17889/16-ц

провадження № 61-22938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року у складі судді Фаркош Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування транспортний засіб - автобус ЗАЗ А07А1, а ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. 16 червня 2015 року позивач сплатив на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» грошові кошти в сумі 68 400 грн. Позивач вважає, що договір не відповідає принципу справедливості та добросовісності, укладений з порушенням статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови договору є несправедливими за наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати договір фінансового лізингу від 16 червня 2015 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» 68 400 грн, сплачених за договором фінансового лізингу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 16 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон».

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 68 400 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні оспорюваного договору сторонами не додержано вимоги щодо його нотаріального посвідчення. Договір містить несправедливі стосовно споживача умови, у зв'язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215, 216 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, при цьому за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму), який відповідно до статті 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, як укладений за участю фізичної особи. Разом із тим сторонами не додержано вимог закону про його нотаріальне посвідчення. Умови договору фінансового лізингу від 16 червня 2015 року відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки не передбачають відповідальності відповідача за невиконання будь-яких зобов'язань щодо якості, предмета лізингу, його заміни, комплектності тощо, тобто умови договору містять дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЛК «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами залишено поза увагою те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов. До договорів фінансового лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 «Лізинг» глави 58 ЦК України і Законом України «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення таких договорів.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, зазначає, що суди дослідили умови спірного договору, перевірили та встановили, що умови договору є несправедливими відносно споживача, у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановили суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також застосували норми права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 16 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування транспортний засіб - автобус ЗАЗ А07А1, а ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Відповідно до додатка № 2 до договору встановлено графік сплати лізингових платежів.

На виконання умов договору позивач сплатив 68 400 грн, що підтверджується копією квитанції від 16 червня 2015 року.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

Правовідносини з найму (оренди) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то за правилами частини другої статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 16 червня 2015 року укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, то відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Також позивач, звернувшись до суду з цим позовом, зазначав про порушення його прав як споживача.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Установлено, що до моменту укладення договору позивачу не було надано інформації стосовно якості, комплектності і безпечності предмету лізингу, його функціональних характеристик, основних властивостей, року випуску, найменування та місцезнаходження виробника; постачальника транспортного засобу, умови його експлуатації; гарантійні зобов'язання.

Крім того, у спірному договорі фінансового лізингу від 16 червня 2015 року, обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно послалися і на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і зауважили, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, що є підставою для визнання договору недійсним. Однак договір у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення є недійсним в силу закону.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Тому, суди попередніх інстанцій на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача грошової суми, сплаченої позивачем за цим договором.

Доводи касаційної скаргиТОВ «ЛК «Еталон» про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, є помилковими та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме: статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська