Постанова

Іменем України

21 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 758/1457/16-ц

провадження № 61-21668св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу МалийОлексій Сергійович, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у складі судді Васильченка О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий О. С. (далі - приватний нотаріус КМНО Малий О. С.), ОСОБА_7, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та його скасування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30 липня 2015 року приватний нотаріус КМНО Малий О. С. вчинив виконавчий напис № 1641 за договором позики, що укладеним 23 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_5, проте цей виконавчий напис що не підлягає виконанню, оскільки подані нотаріусу документи не підтверджували безспірність заборгованості, зокрема відбулося часткове погашення боргу, що підтверджується відповідними розписками, тіло позики стягується у гривні, що є еквівалентом 9 430,00 дол. США, яке передбачене договором позики, але із нарахуванням індексу інфляції, який не може нараховуватися на заборгованість визначену в іноземній валюті.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню та скасувати виконавчий напис від 30 липня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Малим О. С., на договорі позики від 23 квітня 2012 року, укладеному між ним та ОСОБА_5

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 30 липня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Малим О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 1641, на договорі позики від 23 квітня 2012 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Вирішено питання судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що розрахунок суми боргу поданий нотаріусу ОСОБА_5 не можна вважати документом, що підтверджує безспірність заборгованості, оскільки наданий ОСОБА_5 розрахунок проведений із сумою боргу в доларах США, а тому і сума боргу з урахуванням індексу інфляції, процентів та пені також зазначена у доларах США, а не в національній валюті - гривні. При цьому суд не взяв до уваги розписки, які містяться в матеріалах справи, як доказ часткової сплати боргу, тому що із зазначених розписок неможливо встановити чи було це поверненням коштів саме за договором позики від 23 квітня 2012 року, оскільки деякі розписки стосуються інших позик грошових коштів, укладених між тими ж сторонами.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що у виконавчому написі приватним нотаріусом грошові кошти, які підлягають стягненню, зазначено в еквіваленті іноземної валюти, у тому числі пеня та індекс інфляційних витрат, а отже, відсутній факт безспірності заборгованості.

У лютому 2017 року приватний нотаріус КМНО Малий О. С.подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що строк на здійснення виконавчого напису не було пропущено, оскільки договір позики укладений строком до 23 квітня 2015 року. Цей позов є лише засобом зловживання своїми процесуальними правами позивачем з метою уникнення або максимального затягування повернення боргу відповідачу. Наданий позивачем розрахунок є вірним. Договором передбачено було, що позика надавалась саме в доларах США. Суд першої інстанції кілька разів, грубо ігноруючи вимоги статті 51 ЦПК України 2004 року надсилав на його ім'я судові повістки та визнав явку обов'язковою. Крім того, в рішенні міститься посилання на його показання як свідка, та враховані судом при прийнятті оскаржуваного рішення як підстава для часткового задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

У липні 2017 року на адресу суду від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Безпосередньо нотаріусом із власної ініціативи до моменту виклику його в якості свідка були подані до суду заперечення та інші документи щодо предмета позову в яких містились відомості, що становлять нотаріальну таємницю.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 23 травня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 75 251,40 грн, що є еквівалентом 9 430,00 дол. США за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на момент укладення договору строком із 23 квітня 2012 року по 23 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 3 договору позики сторони домовились, що повернення позики буде здійснено в гривні. Згідно з пунктом 5 договору сторони домовились про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув позику, то позикодавець має право пред'явити цей договір до стягнення в строки і в порядку, що передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

23 червня 2015 року ОСОБА_5 подав приватному нотаріусу КМНО Малому О. С. заяву про вчинення виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_4 неповернутої суми боргу в розмірі 205 278,84 грн, що є еквівалентом 9 430,00 дол. США, а також 4 516,13 грн інфляційних витрат, 1 046,00 грн трьох відсотків річних та 10 460,73 грн пені.

23 червня 2015 року приватний нотаріус КМНО Малий О. С. направив ОСОБА_4 вимогу № 34/01-16 про сплату боргу за договором позики, яку ОСОБА_4 отримав 03 липня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

30 липня 2015 року приватний нотаріус КМНО Малий О. С. вчинив виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 неповернутої суми боргу в розмірі 205 278,84 грн, що є еквівалентом 9 430,00 дол. США, а також 4 516,13 грн інфляційних витрат, що є еквівалентом 207,46 дол. США, 1 046,00 грн - трьох відсотків річних, що є еквівалентом 48,05 дол. США, та 10 460,73 грн пені, що є еквівалентом 480,54 дол. США.

Постановою державного виконавця від 11 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 боргу у сумі 221 301,70 грн в еквіваленті 10 166,05 дол. США та постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, накладено арешт на майно ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення - 221 301, грн.

Згідно із статтею 18 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік), Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція), а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат»для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Переліку документівпередбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з пунктом 284 Інструкції нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем. При цьому заборгованість боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі від 19 вересня 2018 року № 207/1587/16 (провадження № 14-12559св18).

Перевіряючи доводи касаційної скарги про доведеність розміру заборгованості, стягнутої за виконавчим написом у розмірі 205 278,84 грн, що є еквівалентом 9 430,00 дол. США, а також 4 516,13 грн інфляційних витрат, що є еквівалентом 207,46 дол. США, 1 046,00 грн - трьох відсотків річних, що є еквівалентом 48,05 дол. США, та 10 460,73 грн пені, що є еквівалентом 480,54 дол. США, суд зазначає про таке.

Визначаючи розмір основної заборгованості у сумі 205 278,84 грн, нотаріус, виходячи з вимог пункту 2 договору позики, стягнув 205 278,84 грн суми боргу, що еквівалентно 9 430,00 дол. США, тоді як ОСОБА_4 за договором позики 23 квітня 2012 року отримав від ОСОБА_5 75 251,40 грн.

Положеннями статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»визначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Таким чином, обґрунтовано обчисливши заборгованість в еквіваленті обмінного курсу долара до гривні, нотаріус також стягнув 4 516,13 грн, що еквівалентно 207,46 дол. США як індекс інфляції, не врахувавши, що правовий механізм захисту кредитора від знецінення національної грошової одиниці України вже був використаний ним шляхом врегулювання відповідних положень у кредитному договорі, за якими поверненню підлягала сума у гривні у еквіваленті до долара США.

Оскільки в розрахунок заборгованості за договором позики, на підставі якого був вчинений оспорюваний виконавчий напис, всупереч вимогам вищенаведених норм матеріального права включено індекс інфляції, то така заборгованість не може вважатися безспірною так як згідно з умовами договору позики покупна ціна, тобто грошові зобов'язання ОСОБА_4 за цим договором, виражена в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США.

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягають залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовичазалишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик