Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/9171/15-ц

провадження № 61-33959св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року у складі головуючого-судді Бєльченко Л.А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року у складі суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права власності на1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнання права власності на всю квартиру та стягнення компенсації вартості ? частини вказаної квартири.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2008 року за нею визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, у якій вона до теперішнього часу зареєстрована, проте позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належною їй частиною квартири, оскільки відповідач створює перешкоди, не допускає орендарів та постійно змінює замки на вхідних дверях.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила припинити право власності ОСОБА_5 на ? частину квартири АДРЕСА_1 з отриманням грошової компенсації вартості цієї частки та визнати за нею право власності на частку відповідача у спірній квартирі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю обставин, за наявності яких можливе припинення права ОСОБА_5 на ? частину спірної квартири без завдання йому істотної шкоди, оскільки відповідач постійно у ній проживає та іншого житла не має.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки припинення права власності співвласника на частку у спільному майні можливе за умови, що така шкода не буде істотною.

06 вересня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами невірно застосовано положення статті 365 ЦК України, якою визначено підстави, за яких можливе припинення права власності на частку у спільному майні, унаслідок чого не захищені її права співвласника. Судами не враховано, що сторони є рівноправними власниками спірної квартири, для вирішення питання подальшого користування якою без обмеження чиїхось прав, позивачем внесено на депозитний рахунок суду грошову суму, яка дорівнює вартості ? частини квартири, що в свою чергу є максимальною гарантією непорушності прав відповідача у разі задоволення позову.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 202/9171/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнання права власності на всю квартиру та стягнення компенсації вартості ? частини вказаної квартири передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Судами встановлено, що сторони перебуваючи до 08 липня 2008 року у зареєстрованому шлюбі, спільно придбали квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 липня 2001 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2008 року за ОСОБА_8 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

20 червня 2009 року позивач уклала шлюб із громадянином Французької Республіки і з того часу фактично проживає у місті Тулуза.

У спірній квартирі проживає відповідач, який іншого житла не має.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК Українивсі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-68цс14 та постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа № 520/1194/15-ц, від 30 травня 2018 року справа № 760/8958/15-ц.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна та наявність між сторонами неприязних стосунків не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками.

З урахуванням наведеного, судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши докази і вірно застосувавши норми права, правильно виходив із того, що розмір часток сторін у спірній квартирі є рівним, позивач фактично проживає у іншій країні, а відповідач мешкає у спірній квартирі, яка є його єдиним житлом й відповідно припинення його права власності на частку в квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам.

Відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна та наявність між сторонами неприязних стосунків не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик