Справа № 344/8631/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/358/18
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Антоняка Т.М., ухвалене 22 жовтня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 23 жовтня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дій порушенням немайнових прав та майнових суміжних прав, зобов'язання припинити дії,

встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_2, в інтересах якої діяла представник ОСОБА_3, звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1, в якому просила визнати дії відповідача - фіксацію зображення та виконання ОСОБА_2 у відеограму під час проведення фотосесії редакцією журналу «FACE CONTROL» в приміщенні - зал №4 фотостудії «Studio» влітку 2012 року, з залученням фотографа ОСОБА_4 та подальше створення з використанням відеограми відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1», подальше їх використання, порушенням немайнових прав, передбачених ст. 307 ЦК України, та майнових суміжних прав, передбачених ст. 39 Закону України «Про авторське право та суміжні права». Також зобов'язати відповідача припинити дії, які порушують немайнове та майнове право, а саме: припинити використання в будь-якій формі та будь-яким способом відеограми та відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1», створеного ОСОБА_1 з використанням цієї відеограми, на якій зафіксовано процес проведення фотосесії редакцією журналу «FACE CONTROL», що містить зображення та виконання ОСОБА_2; заборонити відповідачу надавати дозволи на використання та забороняти використання третім особам відеограми та відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1», створений відповідачем з використанням відеограми, на якій зафіксовано процес проведення фотосесії редакцією журналу «FACE CONTROL», що містить зображення та виконання позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що влітку 2012 року редакцією журналу «FACE CONTROL» за участю ОСОБА_2 проведена фотосесія. Для проведення фотосесії організатором були запрошені: фотограф ОСОБА_4, стиліст та продюсер - ОСОБА_5, спеціаліст по створенню макіяжу - ОСОБА_6, перукар-стиліст - ОСОБА_7. Фотосесія проводилась у закритому для сторонніх осіб орендованому приміщенні, у присутності виключно учасників проведення фотосесії та не була публічним заходом. Під час проведення фотосесії позивач, зі свого боку, надала організатору дозвіл на фіксацію свого зображення та виконання у фотографічні твори фотографом ОСОБА_8. У зв'язку з пред'явленням відповідачем претензій до ПрАТ «Міжнародний Медіа центр - СТБ» щодо порушення авторських прав стало відомо, що під час проведення фотосесії ОСОБА_1 здійснювалася відеофіксація (відеозйомка) зображення і виконання позивача у відеограму. В подальшому відповідачем з використанням фрагментів відеограми шляхом монтажу фрагментів відеограми та накладення музичного супроводу на відеоряд створено відеоролик під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». Також, ним здійснювалось використання ролику різними способами, в тому числі опублікування на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2. Всі кадри відеограми та ролику містять зображення та виконання позивача. Проте, остання не давала дозволу на запис процесу проведення фотосесії та подальше використання відповідачем такої фіксації.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано дії ОСОБА_1, а саме: фіксацію ним зображення та виконання ОСОБА_2 у відеограму під час проведення фотосесії редакцією журналу «FACE CONTROL» в приміщенні - зал № 4 фотостудії «Studio 1», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Константинівська, 73 влітку 2012 року, з залученням фотографа ОСОБА_4, подальше створення з використанням відеограми відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1» та подальше їх використання, порушенням немайнових прав ОСОБА_2, як фізичної особи, передбачених ст. 307 ЦК України, та майнових суміжних прав, як виконавця, передбачених ст. 39 Закону України «Про авторське право та суміжні права». Зобов'язано ОСОБА_1 припинити дії, які порушують немайнове та майнові права ОСОБА_2, а саме: припинити використання в будь-якій формі та будь-яким способом відеограми та відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1», створеного відповідачем з використанням відеограми, на якій зафіксовано процес проведення фотосесії редакцією журналу «FACE CONTROL», з залученням фотографа ОСОБА_4, що містить зображення та виконання ОСОБА_2; заборонити надавати дозволи на використання та забороняти використання третім особам відеограми та відеоролику «ІНФОРМАЦІЯ_1», на якій зафіксовано процес проведення фотосесії редакцією журналу «FACE CONTROL», що містить зображення та виконання позивача. Також вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надавалась згода на фіксацію виконання в аудіовізуальний твір та на подальше його використання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що фотосесія моделі ОСОБА_2 була призначена для публікації фотографій з її зображенням в друковому засобі масової інформації - журналі «FACE CONTROL». Він був спеціально запрошений у фотостудію для здійснення відеозйомки процесу фотосесії для створення відеоролику та його оприлюднення. Відеозйомка проводилась відкрито на цифрову камеру, оператор знаходився біля моделі в полі її зору. Під час фотосесії позивач жодних зауважень щодо проведення відеозйомки не робила. А відтак, надала згоду на зйомку. Разом з тим, будь-яких доказів щодо ненадання згоди на зйомку під час проведення фотосесії позивачем не представлено.

Поза увагою суду залишена і та обставина, що відеоролик не є втручанням в особисте життя ОСОБА_2, не завдає шкоди її честі, гідності та діловій репутації чи громадському порядку, здоров'ю та моральності населення. А тому суд помилково заборонив йому як авторові твору використовувати відеоролик «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Також, на думку апелянта, необґрунтованим є і висновок щодо порушення майнових суміжних прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про авторське право та суміжні права» об'єктами суміжних прав є виконання літературних, драматичних, музичних, музично-драматичних, хореографічних, фольклорних та інших творів. Натомість позивач як професійна модель під час фотосесії та відеозйомки не виконувала ніякого твору.

Окрім того, вказує, що в порушення вимог ч.1 ст. 229, ч. 2 ст. 238 ЦПК України місцевим судом не відтворено в судовому засіданні відеоролик «ІНФОРМАЦІЯ_1». Не зазначено в оскарженому рішенні і в якому порядку позовного провадження здійснювався розгляд справи після 15 грудня 2017 року.

Відзиву на апеляційнускаргу позивачем ОСОБА_2 не подано.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відтак, згідно із ст. 372 ЦПК України України перешкод розглядові справи не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи влітку 2012 року редакцією журналу «FACE CONTROL» в приміщенні залу № 4 фотостудії «Studio 1» по вул. Константинівській, 73 в м. Києві проведена фотосесія за участю моделі ОСОБА_2 Для зняття процесу проведення фотосесії організатором було запрошено відповідача ОСОБА_1 Після проведення відеозйомки останнім створено відеоролик «ІНФОРМАЦІЯ_1», який було розміщено в мережі інтернет (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилалась на порушення її особистих немайнових прав, передбачених ст.307 ЦК України, та майнових суміжних прав, як виконавця, передбачених ст. 39 Закону України «Про авторське право та суміжні права», оскільки вона не давала дозволу на запис процесу проведення фотосесії та подальше використання ОСОБА_1 такої фіксації.

Відповідно до ст. 307 ЦПК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя.

Під поняттям «фото-, кіно-, теле-, чи відеозйомка» слід розуміти процес фіксації фактів на відповідний фото-, кіно-, теле-, чи відеоносій. Оскільки процес відповідної зйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичної особи, то законодавець визначає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. При цьому, законодавець виходить з того, що згода фізичної особи може виражатись як у письмовій так і в усній формі, в тому числі і шляхом конклюдентних дій.

З матеріалів справи вбачається, що процес проведення фотосесії був публічним, ОСОБА_1 був допущений на фотосесію з професійною камерою, під час фотосесії позивач жодних зауважень щодо проведення відеозйомки не висловлювала. Наведена обставина повністю підтверджується відтвореним в судовому засіданні апеляційного суду відеороликом «ІНФОРМАЦІЯ_1», що долучений до матеріалів справи (а.с.57 т.1).

А відтак, такими своїми конклюдентними діями виразила згоду на зйомку.

З огляду на вищенаведене неспроможними є доводи представника позивача про те, що ОСОБА_2 не давала дозволу на запис процесу проведення фотосесії та подальше використання відповідачем такої фіксації. Будь-яких належних доказів про те, що вона заперечувала щодо її зйомки ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надала.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст.39 Закону України «Про авторське право та суміжні права» (далі - Закон) майновим правом виконавців є їх виключне право дозволяти чи забороняти іншим особам: публічне сповіщення своїх незафіксованих виконань (прямий ефір); фіксацію у фонограмах чи відеограмах своїх раніше незафіксованих виконань; відтворення (пряме і (або) опосередковане) своїх виконань, зафіксованих без їх згоди у фонограмі чи відеограмі, чи за їх згодою, але якщо відтворення здійснюється з іншою метою, ніж та, на яку вони дали свою згоду; розповсюдження своїх виконань, зафіксованих у фонограмі чи відеограмі, шляхом першого продажу або іншої передачі права власності у разі, коли вони при першій фіксації виконання не дали дозволу виробнику фонограми (виробнику відеограми) на її подальше відтворення; комерційний прокат, майновий найм своїх виконань, зафіксованих у фонограмі чи відеограмі, якщо при фіксації не було їх згоди на комерційний прокат і майновий найм, навіть після розповсюдження виконань, здійсненого виробником фонограми (відеограми) або за його дозволом; розповсюдження своїх виконань, зафіксованих у фонограмах чи відеограмах, через будь-які засоби зв'язку таким чином, що будь-яка особа може отримати до них доступ з будь-якого місця і в будь-який час за їх власним вибором, якщо при першій фіксації виконання не було їх згоди на такий вид розповсюдження.

У разі, коли виконання використовується в аудіовізуальному творі, вважається, що виконавець передає організації, яка здійснює виробництво аудіовізуального твору, або продюсеру аудіовізуального твору всі майнові права на виконання, якщо інше не передбачено договором.

За змістом ст. 37 Закону України первинними суб'єктами суміжних прав є виконавець, виробник відеограми. Суміжне право виникає внаслідок факту виконання твору, виробництва фонограми, виробництва відеограми, оприлюднення передачі організації мовлення.

Отже, виникнення суміжних прав пов'язане із фактами виконання, вироблення відеограми.

Статтею ст. 35 Закону визначено, що об'єктами суміжних прав, незалежно від призначення, змісту, оцінки, способу і форми вираження, є: фонограми, відеограми.

Водночас згідно ч. 1 ст.8 Закону об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, в тому числі і аудіовізуальні твори.

У ст. 1 Закону визначено, що відеограма - відеозапис на відповідному матеріальному носії (магнітній стрічці, магнітному диску, компакт-диску тощо) виконання або будь-яких рухомих зображень (із звуковим супроводом чи без нього), крім зображень у вигляді запису, що входить до аудіовізуального твору.

Аудіовізуальний твір - твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і сприйняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, телевізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів.

З'ясовано, що рішенням Шевченківського районного суду від 14 вересня 2015 року було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Міжнародний медіа центр - СТБ», треті особи: ТОВ «Новий Канал», ОСОБА_2 про стягнення компенсації за порушення авторських прав. Вказане рішення залишено без змін ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року (а.с.9-12, 97-101 т.2).

Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 є автором аудіовізуального твору, який розміщений в мережі інтернет (ІНФОРМАЦІЯ_3). При цьому судом критично оцінено твердження, в тому числі і третьої особи ОСОБА_2, про те, що вона є співавтором цього твору, оскільки воно суперечить положенням ст.ст. 7,8 Закону України «Про авторське право та суміжні права».

За змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, створений ОСОБА_1 аудіовізуальний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» належить до об'єктів авторського права, а не до об'єктів суміжних прав.

Згідно з ст. 36 Закону суб'єктами суміжних прав є: виконавці творів, їх спадкоємці та особи, яким на законних підставах передано суміжні майнові права щодо виконань.

До виконавців належить актор (театру, кіно тощо), співак, музикант, танцюрист або інша особа, яка виконує роль, співає, читає, декламує, грає на музичному інструменті, танцює чи будь-яким іншим способом виконує твори літератури, мистецтва чи твори народної творчості, циркові, естрадні, лялькові номери, пантоміми тощо, а також диригент музичних і музично-драматичних творів (стаття 1 Закону).

Натомість ОСОБА_2 не грала роль, не співала, не читала, не декламула, не виконувала або іншим чином не брала участь у виконанні твору.

Враховуючи вищенаведене, принцип змагальності та диспозитивності, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушення її особистих немайнових прав, передбачених ст.307 ЦК України, та майнових суміжних прав, як виконавця, передбачених ст. 39 Закону України «Про авторське право та суміжні права».

Як передбачено п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

При цьому колегією суддів враховуються вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Як вказано в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Зокрема, з позивача підлягають стягненню понесені ОСОБА_1 судові витрати - судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 365,40 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дій порушенням немайнових прав та майнових суміжних прав, зобов'язання припинити дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судовівитрати за подання апеляційної скарги у розмірі 365,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 26 грудня 2018 року.