Справа 206/977/18
Провадження 2/206/524/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Соловйовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1І звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6, який посвідчений Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою 05 квітня 2013 року.

Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач його рідний брат. Він з 2010 року постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, коли повернувся з Росії та отримав посвідку на проживання в Україні. В цій квартирі проживала його мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Він вимушений був повернутися на постійне проживання в Україну у звязку з тим, що після смерті батька мати залишилася сама, за станом здоровя потребувала стороннього догляду та нагляду.

З 2010 року він постійно опікувався матірю. Його мати ОСОБА_6 страждала на такі хвороби як: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, персистируюча екстрасистологія, гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 3 стадії, хронічний холецистит, психоорганічний синдром з вираженими мнестичними розладами з тривожними нашаруваннями.

Ознаки у психічному стані його матері почали проявлятися з 2011 року. Так, у матері почала погіршуватися память, їй було важко зрозуміти, про що йде мова. У неї знизився інтелект, вона забувала з ким недавно спілкувалася, могла не впізнавати людей, навіть добре знайомих. З часом всі симптоми тільки поглиблювалися. Мати постійно чогось боялася, в неї був порушений сон.

Доглядати за матірю йому допомагала його дружина, яка мешкала окремо. В травні 2015 року, коли йому стало важко одному доглядати матір, дружина запропонувала забрати матір до неї додому, де його мати 20 серпня 2017 року померла.

Після смерті матері він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і нотаріус йому повідомив про те, що 05 квітня 2013 року його мати склала заповіт, яким все своє майно заповіла відповідачу.

Вважає, що заповіт повинен бути визнаний недійсним у звязку з тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, оскільки на момент його складання його мати за своїм психічним станом не могла розуміти свої дії та керувати ними, а таким її станом скористався відповідач.

Ухвалою суду від 22 лютого 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15 березня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 06 квітня задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 06 квітня 2018 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 16 травня 2018 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження по справі на час її проведення.

Ухвалою суду від 19 вересня 2018 року відновлено провадження по справі.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. В подальшому в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Також, відповідачем був наданий відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що позивач його рідний брат та зловживав алкоголем і деякий час знаходився у реабілітаційному центрі у Російській Федерації. У 2010 році позивач повернувся до України та став проживати разом з їх матірю, оскільки не мав власного житла, після того, як його дочка продала квартиру де він мешкав. Починаючи з 2013 року позивач фактично припинив проживати в квартирі матері. Їх мати сама себе обслуговувала до самої смерті: готувала їжу, робила консервацію, ходила на ринок і в магазини, отримувала самостійно пенсію. Після того, як впала, почала пересуватися із палицею, але жила сама і обслуговувала себе самостійно. На момент складання заповіту їх матір ОСОБА_6 перебувала в ясній памяті та розуміла, що саме і для чого вона підписує, дане волевиявлення відповідало її волі. Також, просив суд стягнути з позивача на його користь витрати понесені на правничу допомогу в розмірі 5700,00 грн.

Представник третьої особи в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності та письмові пояснення в яких зазначила, що 05 квітня 2013 року був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_6 на імя ОСОБА_2 на квартиру № 6, розташовану в будинку № 8 по вул. Роторна у м. Дніпро (Дніпропетровську). При посвідченні заповіту від імені ОСОБА_6 особу заповідача було встановлено за паспортом. Будь-яких сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_6, у неї, як нотаріуса, що посвідчувала заповіт не виникло. При посвідченні заповіту ОСОБА_6 були розяснені наслідки вчинюваної нотаріальної дії.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що знає сімю сторін більше сорока років. Мати сторін була хворою людиною, погано чула та бачила. Навіть колись було таке, що забула зняти їжу з плити, горілим пахло у підїзді. Її дії були небезпечними для сусідів. У 2013 році вона сиділа на вулиці біля будинку, коли зустріла мати сторін, яка сказала, що її син возив до нотаріуса, однак вона не зрозуміла навіщо. За матірю весь час доглядав позивач з дружиною, а відповідач тільки навідувався. Мати сторін не могла сама себе доглядати, в неї тремтіли руки. Коли ОСОБА_1 переїхав жити до дружини, то матір забрав із собою. Вона часто приходила до квартири де жила ОСОБА_6, оскільки робила їй уколи. Вона також їй якось казала, що було б справедливо віддати квартиру ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що є дружиною позивача. Відповідач є рідним братом позивача. Шлюб між нею та позивачем був укладений в лютому 2013 року. Вона спілкувалась з матірю сторін. Їх мати мала захворювання серця, проблеми з тиском та в неї була катаракта та глухуватість. Коли вона жила у неї, то вона за нею доглядала, купала, кормила, робила уколи. Мати завжди казала, що коли помре, то нехай сини ділять спадщину порівну.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона дружина товариша сторін, знає їх з девяностих років. У 2009 році ОСОБА_1 повернувся з Росії та став жити з матірю. Потім ОСОБА_1 одружився та його дружина стала допомагати доглядати за матірю. Мати сторін погано бачила та чула, з нею потрібно було гучно спілкуватись. Вона неодноразово була в квартирі де жив ОСОБА_1 з матірю. Мати ніколи у розмові не казала, що склала заповіт. Напевно, вона не знала, що підписувала.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що знає дружину позивача з 2002 року, а пізніше познайомилась із самим позивачем. Вона бачила матір позивача, коли її забрали жити до будинку дружини позивача. Це була літня жінка, яка ходила тільки на ходунках, руки в неї тремтіли, погано чула та бачила, сама за собою доглядати не могла.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що познайомився з матірю позивача у 2012 році, коли був у ОСОБА_11 в гостях. Його мати була забудькуватою, погано чула та бачила. Було зрозуміло, що вона не може самостійно себе обслуговувати. В квартирі матері він був один раз, а потім ОСОБА_11 перевіз матір жити у будинок дружини ОСОБА_8. Віктор та його дружина піклувались про неї.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що знає обох братів ОСОБА_12 та ОСОБА_2. Постійно з матірю ніхто з братів не жив, вони приїздили її провідували. Їх матір часто сиділа під підїздом. Вона була цілком нормальною та самостійною жінкою. Казала, що якщо помре, то квартиру нехай розділять діти порівну. Вона не замічала за нею ніяких психічних розладів.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що знає обох братів ОСОБА_12 та ОСОБА_2. Віктор якийсь час проживав з матірю. Також, вона бачила кілька разів дружину ОСОБА_12. Сергій також приходив до матері з дружиною та дітьми. Перед смертю їх матір добре себе почувала, гуляла по декілька разів на вулиці, могла сама себе обслуговувати.

Позивач у своїй заяві свідка на поставлені відповідачем запитання суду пояснив, що він приїхав в Україну на пропозицію своєї матері, оскільки вона була людиною похилого віку та потребувала сторонньої допомоги. Про заповіт йому стало відомо через два місяці після смерті матері. Організацією похорон матері займався він. Лікарів для матері викликав він, його дружина, відповідач в залежності від обставин. Хвороби у матері були вікові та невиліковні. Інєкції матері робила сусідка ОСОБА_7 та його дружина. З лютого 2016 року він вимушений був звільнитися з роботи для того, щоб доглядати за матірю.

Заслухав доводи сторін, покази свідків, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 (а.с.119).

05 квітня 2013 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 був посвідчений заповіт, яким ОСОБА_6 заповіла належну їй квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпро (Дніпропетровськ), вул. Роторна, 8/6 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.61).

21 серпня 2017 року ОСОБА_6 померла (а.с.6).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_6, спадкоємцями, які звернулись з заявами про прийняття спадщини є позивач та відповідач (а.с.117-118).

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно положення ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Крім цього, частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Також частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З аналізу вище наведених правових норм убачається, що внаслідок заявленого позивачем виду недійсності правочину, нікчемність заповіту не може встановлюватися, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, але в той же час з цих підстав він є оспорюваним, так як законом надається право зацікавленій стороні визнавати його недійсність в судовому порядку, у випадку заперечення дійсності цього правочину з підстав відсутності вільного волевиявлення особи, що уклала правочин.

Одночасно, як роз'яснив у п.16 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст.105 ЦПК України) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст. 263 ЦПК України).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст.105 ЦПК України) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивач в силу вимог ст.81 ЦПК України суду не представив жодних доказів про те, що покійна ОСОБА_6 на момент укладення правочину - заповіту від 05 квітня 2013 року була неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Як вбачається з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 17 від 16.08.2018 року, проведеної на підставі ухвали суду від 16 травня 2018 року, комісія дійшла висновку, що у звязку з відсутністю в медичній документації будь-яких відомостей про психічний стан ОСОБА_6 на момент складання та підписання нею заповіту 05 квітня 2013 року та через суперечливість свідчень свідків про її психічний стан на той період часу, вирішити експертні питання неможливо (а.с.181-183).

Надані свідками покази в судовому засіданні є нечіткими та суперечливими.

Так одні свідки зазначали, що за станом здоровя ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій, а інші, що ОСОБА_6 була при памяті та розуміла значення своїх дій, однак ніхто з цих свідків не був присутнім під час складання заповіту та ніхто не зміг описати стан її здоровя на час його складання.

Отже їх покази в розумінні ст. 80 ЦПК України не є достатніми доказами, які у своїй сукупності давали б змогу дійти висновку, що ОСОБА_6 на момент укладення заповіту, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, що могло спричинити до того, що її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у звязку з їх недоведеністю.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України на позивача слід покласти витрати понесені ним по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, участь адвокатів, які представляли інтереси відповідача у справі та факт надання ним правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги №01 від 01 березня 2018 року (а.с. 25-28), детальним описом робіт, виконаних за договором про надання правової допомоги, актами виконаних робіт, квитанціями, в яких зазначено призначення платежу «За правничу допомогу по договору № 01 від 01 березня 2018 року», та за якими відповідачем сплачені витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 57000, 00 грн.

Отже, виходячи з викладеного та враховуючи, що позивачу було відмовлено у задоволенні позову, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5700,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5700,00 гривень.

Повний текст судового рішення складений 4 жовтня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук