Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 352/1091/15-ц

провадження № 61-18440св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року в складі судді Струтинського Р. Р. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2017 року в складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва домоволодіння.

Позовна заява мотивована тим, що за час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розпочали будівництво нового житлового будинку на АДРЕСА_1. На території вказаного домоволодіння знаходився старий будинок, у якому проживали батьки ОСОБА_4 Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 спадщину фактично прийняли позивачі та мати спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Отже, ОСОБА_1 належить право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння, а ОСОБА_2 (син ОСОБА_4) - 2/3 частини вказаного майна (1/3 частина після смерті батька ОСОБА_4 та 1/3 частина в порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_4). ОСОБА_6 як спадкоємець першої черги після смерті матері ОСОБА_5 в установленому законом порядку спадщину не прийняла.

На підставі викладеного ОСОБА_1, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог просили: визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/6 частин незавершеного будівництва (будівельних матеріалів) на АДРЕСА_1, що використані під час його будівництва, вартістю 211 382 грн, в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_2 право власності на 4/6 частин незавершеного будівництва (будівельних матеріалів) на АДРЕСА_1, що використані під час його будівництва, вартістю 211 382 грн, а саме: 2/6 частки у порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 та 2/6 частки у порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_5

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину будівельних матеріалів, що використані в процесі житлового будівництва на АДРЕСА_1, вартістю 211 382 грн, у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку будівельних матеріалів, що використані в процесі житлового будівництва на АДРЕСА_1, вартістю 211 382 грн, у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 230,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 230, 50 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 409,21 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за період перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 вони спільно збудували на місці старого житлового будинку на АДРЕСА_1 новий будинок, готовністю станом на 1985 рік 50 %, у якому подружжя проживало разом з батьками чоловіка. Позивачі успадкували цей будинок після смерті ОСОБА_4, проживаючи там на момент смерті спадкодавця, отже, фактично прийняли спадщину.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що домоволодіння на АДРЕСА_1 є спірним, а надання дозволів ОСОБА_5 на будівництво літньої кухні і сараю на АДРЕСА_2 та ОСОБА_7, як власнику житлового будинку АДРЕСА_1, 1933 року побудови, на добудову веранди та затвердження актів на закінчене будівництво житлових будинків не є доказами будівництва нового будинку АДРЕСА_1 саме ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_5

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи немає будь-яких доказів, які підтверджували б факт будівництва спірного домоволодіння саме подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4, отже, суди помилково визнали за позивачами право власності на майно як за спадкоємцями ОСОБА_4, оскільки воно не належало спадкодавцеві. Новий будинок на АДРЕСА_1 було збудовано саме ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (батьками спадкодавця ОСОБА_4), про що свідчать додані до матеріалів справи витяги з рішень органів місцевого самоврядування. Станом на час одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спірний будинок вже був побудований, відсоток готовності становив 50 %, тому позивач не могла брати участь у його будівництві. Позивачі не проживали з ОСОБА_4 на час його смерті, тому не прийняли спадщину. За підпал будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 було позбавлено волі, у спірному будинку він проживав лише три місяці у 1989 році без позивачів (до серпня 1989 року відбував покарання, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер), а після його засудження позивачі переїхали на інше місце проживання. Також позивачі звернулися до суду з цим позовом через 26 років після смерті ОСОБА_4 та 16 років після смерті ОСОБА_5, отже, пропустили строк позовної давності на звернення до суду із цим позовом.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

27 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суди встановили, що згідно з оціночним актом від 15 січня 1960 року на житловий будинок на АДРЕСА_1 власником цього будинку (1933 року побудови) є ОСОБА_7

На підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 1979 року ОСОБА_5 була власником житлового будинку на АДРЕСА_2, який 30 жовтня 1981 року подарувала ОСОБА_6

У матеріалах справи немає доказів щодо розміру та правоустановчих документів на земельну ділянку, яка знаходиться під майном, розташованим на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, які були свекром та свекрухою ОСОБА_1, а також - бабою та дідом ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Суди встановили, що з 20 липня 1985 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і 22 березня 1988 року у них народився син, позивач у справі ОСОБА_2

Згідно з архівним витягом з протоколу № 7 засідання виконкому Тисменицької селищної ради від 05 квітня 1979 року ОСОБА_5 був наданий дозвіл на будівництво літньої кухні і сараю на АДРЕСА_2.

Також у матеріалах справи є архівний витяг з протоколу АДРЕСА_1 засідання виконавчого комітету Тисменицької селищної ради народних депутатів від 19 червня 1980 року, згідно з яким ОСОБА_7 був наданий дозвіл на проведення капітального ремонту будинків з добудовою веранди.

Відповідно до архівного витягу з протоколу № 7 засідання виконавчого комітету Тисменицької міської Ради народних депутатів від 18 липня 1986 року вирішено затвердити акти на закінчене будівництво нових житлових будинків, у тому числі будинку ОСОБА_5

Згідно з довідкою обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 31 липня 2015 року та технічного паспорта відсоток готовості домоволодіння на АДРЕСА_1 становить 80 %, інвентарна вартість - 211 382 грн.

Станом на час проведення інвентаризації 14 жовтня 1985 року на АДРЕСА_1 був одноповерховий житловий будинок «А» площею 40,47 кв. м та недобудований житловий будинок «Б» площею 110,5 кв. м, відсоток його готовності - 50 %.

Робочий проект на газифікацію спірного будинку було складено на ОСОБА_3

Як відомо з матеріалів справи, згідно з побудинковою книгою на АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_4

Встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно із заповітом від 24 січня 1992 року ОСОБА_5 заповіла належний їй житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_8

07 грудня 1999 року ОСОБА_8 подала до Тисменицької державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю документів на право власності на спірний будинок.

Встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

18 квітня 2015 року державний нотаріус Тисменицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області відмовив ОСОБА_2 (сину ОСОБА_4) у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на домоволодіння на АДРЕСА_1, за відсутності правовстановлюючих документів.

Суди не встановили у справі коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4

Крім того, при вирішенні питання щодо спадкування майна суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб спадкодавець набув право власності на спірне майно та чи підлягає це майно спадкуванню в порядку, визначеному законом.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказували, що спірний будинок побудовано саме ОСОБА_1 з ОСОБА_4 як подружжям.

Заперечуючи проти вказаних вимог, відповідач вказувала, що будинок побудовано саме ОСОБА_7 та ОСОБА_5, оскільки старий будинок згорів, а ОСОБА_4 за підпал цього будинку у 1986 року було притягнуто до кримінальної відповідальності у вигляді позбавлення волі. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не брали участі у будівництві, оскільки ОСОБА_4 відбував покарання, а ОСОБА_1 переїхала з сином на інше місце проживання.

Крім того, відповідач вказувала, що станом на час проведення інвентаризації 14 жовтня 1985 року відсоток готовності спірного будинку становив 50 %, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали шлюб 20 липня 1985 року, до серпня 1989 року ОСОБА_4 був позбавлений волі за вчинення підпалу іншого будинку, тобто вони не могли побудувати спірне нерухоме майно.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суди не встановили, кому належить земельна ділянка, яка розташована на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, яке майно фактично знаходиться на земельній ділянці. Також суди не встановили, чи змінювався власник домоволодіння, чи виділялась земельна ділянка для будівництва окремого будинку.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на будинок на АДРЕСА_1, суди не звернули уваги, що матеріали справи не містять жодних доказів, які підтверджували б будівництво ОСОБА_1 або ОСОБА_4 цього будинку.

Отже, суди не встановили, хто був забудовником спірного нового будинку, на яких доказах ґрунтуються ці обставини справи.

Разом з тим суди не спростували доводів відповідача, що будинок на АДРЕСА_1 побудований саме ОСОБА_7 та ОСОБА_5

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди не забезпечили у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист прав осіб, які беруть участь у справі, не сприяли всебічному та повному дослідженню доказів, та не вирішили спір по суті в межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судам під час нового розгляду справи необхідно об'єктивно дослідити наявні у справі докази, встановити всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати зазначені вище норми матеріального права та вирішити заявлені позивачами вимоги згідно з чинним законодавством.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська