РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

02.07.2018 рокуФранківськ ий районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мартинишин М.О.

з участю секретаря Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТзОВ "ЛАЗи" на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня 2009 року по 10 жовтня 2012 року в сумі 34 136,48 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 73 043,56 грн., посилаючись на те, що 10.09.1987 року вона була прийнята на Львівський автобусний завод електромонтажником в енергетичний цех. З 01.02.2010 року переведена слюсарем з механоскладальних робіт пятого розряду складального цеху. Годинна тарифна ставка складала 7,44 грн. 08.10.2012 року була звільнена згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з січня 2009 року по 10 жовтня 2012 року в сумі 34 136,48 грн., та середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 73 043,56 грн.

У судове засідання позивач не зявилась, подала до суду заяву в якій позов підтримала, просила справу розглядати без її участі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки, хоча належно повідомлений про час та місце слухання справи. Тому суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності, згідно ст. 280 ЦПК України, з постановленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 10.09.1987 року ОСОБА_1 була прийнята на Львівський автобусний завод електромонтажником в енергетичний цех.

З 01.02.2010 року ОСОБА_1 переведена слюсарем з механоскладальних робіт пятого розряду складального цеху.

08.10.2012 року позивач звільнена згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

Годинна тарифна ставка складала 7,44 грн.

Судом встановлено, що за період з січня 2009 р. по 10 жовтня 2012р. позивачу не доплачено заробітну плату на суму 34 136,48 грн.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, представник відповідача в судове засідання не з"явився, не подав відзив на позов та доказів на його спростування.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1 ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

У частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття "заробітна плата".

Згідно з ст. 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи із вказаного в позовній заяві розрахунку компенсація середнього заробітку за період затримки розрахунку з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» за період з 10 жовтня 2012 року по 03 січня 2018 року становить 73 043,56 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати, нарахованої згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100 , в сумі 55,42 грн. х 1 318 робочі дні.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України.

З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що до стягнення підлягає 34 136,48 грн. - заборгованості по заробітній платі та 73 043,56 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до заявлених позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1 071,80 гривень.

Керуючись ст.ст.4, 5, 76, 77, 79, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 47, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Стягнути з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» (ідентифікаційний код юридичної особи 33894928) в користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 34 136,48 грн. заборгованості по заробітній платі та 73 043,56 грн. середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні, а всього 107 180 (сто сім тисяч сто вісімдесят) грн. 04 коп.

Стягнути ТзОВ «Львівські автобусні заводи» (ідентифікаційний код юридичної особи 33894928) 1 071,80 грн. судового збору в дохід держави.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Дата складення повного судового рішення - 02.07.2018 року.

Суддя Мартинишин М.О.