Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 615/490/17

провадження № 61-32817св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс Заповіт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у складі судді Товстолужського О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року у складі суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс Заповіт» (далі - ТОВ «Агрокомплекс Заповіт») про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 квітня 2007 року між ним та ТОВ «Агрокомплекс Заповіт» укладено договори оренди належних йому на праві власності земельних ділянок площею 2, 1956 га та 3, 5300 га строком на 10 років. Державну реєстрацію вказаних договорів оренди проведено в Управлінні Держкомзему у Валківському районі Харківської області лише 13 серпня 2012 року, але земельні ділянки передані орендарю у день укладення договорів оренди землі.

Посилаючись на те, що моментом укладення зазначених договорів оренди землі є дата підписання їх сторонами, а саме 01 квітня 2007 року, а не дата державної реєстрації, яка вказує на їх чинність і не може змінювати дати укладення, проте відповідач на його вимогу відмовляється повернути земельні ділянки після закінчення строку дії договорів оренди, ОСОБА_4 просив зобов'язати ТОВ «Агрокомплекс Заповіт» повернути йому вказані земельні ділянки.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, укладений між сторонами договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після його державної реєстрації, а не з моменту його укладення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

10 листопада 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі рішення судів скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано те, що договори оренди земельних ділянок фактично діяли з моменту укладення, а з часу держаної реєстрації набрали юридичної сили, сторони добровільно узгодили строк дії договорів у 10 років, а тому десятирічний строк їх дії сплинув саме 01 квітня 2017 року. Судами було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й неправомірно позбавлено позивача права власності в аспектах розпорядження і користування, при цьому не враховано, що позивач діяв законно, реалізуючи своє право вільно господарювати на своїй землі. Судами застосовано правову позицію Верховного Суду України, яка не підлягає застосуванню, оскільки у справі 6-422цс17 сторони дійшли згоди про відрахування строку саме з моменту державної реєстрації, що свідчить про інші обставини справи.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 грудня 2017 року справу № 615/490/17 та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

02 лютого 2018 року ТОВ «Агрокомплекс Заповіт» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, зазначивши, що доводи скарги не заслуговують на увагу та не спростовують законних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

05 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 22 грудня 2004 року відповідно до розпорядження голови Валківської районної державної адміністрації Харківської області від 08 червня 2004 року, позивач ОСОБА_4 є власником земельних ділянок загальною площею 5,7256 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , що розташовані на території Сидоренківської сільської ради Валківського району Харківської області.

01 квітня 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрокомплекс Заповіт» укладено договори оренди земельних ділянок, за умовами яких позивач передав в оренду відповідачеві належні йому на праві власності земельні ділянки площею 2, 1956 га та 3, 5300 га строком на 10 років (пункт 8 вказаних договорів).

Згідно з пунктами 20 договорів передача земельної ділянки здійснюється у 7-10 денний строк після державної реєстрації цього договору.

Пунктами 43 договорів оренди від 01 квітня 2007 року встановлено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

13 серпня 2012 року проведена державна реєстрація зазначених договорів оренди земельних ділянок в управлінні Держкомзему у Валківському районі Харківської області за № 02515 та № 01516.

17 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача з листами про припинення дії договору оренди землі у зв'язку із закінченням дії договору оренди.

Листом ТОВ «Агрокомплекс Заповіт» від 17 січня 2017 року відмовило позивачеві у поверненні належних йому земельних ділянок з посиланням на те, що термін дії не сплив.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 210 ЦК Українипередбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК Українивідносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії спірного Договору починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання Договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Викладене узгоджується з правовим висновком, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16, від 27 квітня 2017 року у справі № 6-422цс17 та постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 624/954/16-ц (№ 61-12840св18).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що строк дії договорів оренди земельних ділянок починається з моменту його державної реєстрації, а саме з 13 серпня 2012 року, а не з моменту його укладення, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що моментом укладення договорів оренди є дата їх підписання, а саме 01 квітня 2007 року, а строк його дії закінчується 01 квітня 2017 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 315 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень суду, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про застосування судами правової позиції Верховного Суду України, яка не підлягає застосуванню, оскільки у справі 6-422цс17 сторони дійшли згоди про відрахування строку саме з моменту державної реєстрації, що свідчить про інші обставини справи, не є обґрунтованими, оскільки у даній справі судами встановлено й підтверджується наданими позивачем примірниками договорів оренди, що сторони у пунктах 43 таких договорів визначили порядок набрання чинності договорів, а саме з моменту державної реєстрації.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 21 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик