Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-616/09-ц

провадження № 61-4559св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Кредитна спілка «Хортиця»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2009 року у складі судді Федченко І. М. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Осоцького І. І., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2008 року Кредитна спілка «Хортиця» (далі - КС «Хортиця») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову посилалася на те, що відповідачі в односторонньому порядку відмовилися від виконання договірних зобов'язань щодо погашення кредиту, в установлені строки заборгованість не погасили. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути на його користь солідарно з боржника та поручителя суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 22181,44 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2009 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КС «Хортиця» 22 181, 40 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а за договором поруки, укладеним між КС «Хортиця»та поручителем, останній несе солідарну відповідальність за зобов'язання позичальника перед кредитором.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КС «Хортиця» 19698, 33 грн заборгованості за кредитним договором.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач надав суду уточнений розрахунок заборгованості за кредитом щодо поручителя з урахуванням приписів частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої вимога до поручителя має бути пред'явлена до суду в межах шестимісячного строку з дня настання строку погашення чергового платежу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4

10 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою.

08 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

29 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що за умовами договору позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати кошти за кредитним договором до 15 числа кожного місяця. Починаючи з березня 2008 року, позичальник не сплачував борг за кредитом, а тому у кредитора виникло право вимоги до поручителя саме 16 березня 2008 року. Оскільки кредитор не вжив заходів щодо звернення до поручителя у строк із 16 березня 2008 року, то порука припинилась зі спливом шестимісячного строку від цієї дати, тобто 16 вересня 2008 року.

Касаційна скарга не містить доводів щодо законності та обґрунтованості судових рішень в частині позову до ОСОБА_3, тому в цій частині оскаржувані судові рішення не переглядаються.

25 листопада 2016 року від КС «Хортиця» надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для його скасування.

Внаслідок порушення позичальником зобов'язань за договором, позивач направив 06 серпня 2008 року на адресу як позичальника, так і поручителя, письмові вимоги, у яких установив строк повернення кредиту до 08 вересня 2008 року. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор змінив строк виконання зобов'язань за договором, і саме з цієї дати починає сплив строку позовної давності для пред'явлення вимог до позичальника та шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 лютого 2008 року між КС «Хортиця» та ОСОБА_3, який є членом цієї спілки, укладено договір кредиту № 33 (далі - кредитний договір), за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5050,00 грн.

За умовами кредитного договору сторони встановили, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором (пункт 3.5 цього договору), кінцевий строк повернення кредиту - не пізніше 22 лютого 2009 року (пункт 2.1 договору).

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 22 лютого 2008 року між КС «Хортиця» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за змістом пункту 2.1 якого, порука припиняється у разі повного погашення заборгованості позичальником або його поручителем.

Пунктом 3.3 кредитного договору встановлено право кредитора у разі недобросовісного відношення позичальника до виконання своїх зобов'язань за цим договором достроково вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту та процентів за користування ним.

Починаючи з березня 2008 року, позичальник не сплачував борг за кредитом.

17 листопада 2008 року КС «Хортиця» звернулася до суду з позовом про солідарне стягнення боргу з боржника та поручителя.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання необхідно розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, &quОт;основне зобов'язання&q?'я; - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 22 лютого 2009 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання, відповідно до якої вимога до поручителя має бути пред'явлена до суду в межах шестимісячного строку з дня настання строку погашення чергового платежу, у зв'язку з чим дійшов висновку про те, що порука припинилась частково щодо зобов'язання зі сплати щомісячних платежів з лютого по травень 2008 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, із уточненої позовної заяви та заперечень на апеляційну скаргу, КС «Хортиця» посилалася на пред'явлення до відповідачів вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, надавши їх копії (а.с. 176-178).

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк, підлягає обрахуванню від цієї дати.

Відповідно до статті 212 ЦПК України (у редакції чинній на час вирішення спору) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом статті 215 ЦПК України 2004 року рішення апеляційного суду має бути повним, ясним, чітким. У мотивувальній частині рішення необхідно навести дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносин, а також оцінку всіх доказів.

Із змісту уточнених позовних вимог вбачається, що позивач посилався на пункт 3.3 кредитного договору (а.с. 19), водночас доказів про дострокове стягнення кредитних коштів не надав. Відповідне підтвердження про зміну строку виконання основного зобов'язання кредитна спілка надала до заперечень на апеляційну скаргу.

Дійшовши висновку про обрахування шестимісячного строку дії поруки за кожним черговим платежем окремо, апеляційний суд, не оцінив та не дослідив наявні у справі докази - вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості(а.с. 178-179), не відобразив у рішенні мотиви його прийняття чи відмови у прийнятті, не з'ясував чи кредитна спілка, заявляла вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, чи змінила строк виконання основного зобов'язання станом на 08 вересня 2008 року, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про часткове припинення поруки щодо зобов'язання зі сплати щомісячних платежів з лютого по травень 2008 року.

Враховуючи, що від встановлення обставин справи з урахуванням підстав позову залежить правильне вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи КС «Хортиця» відповідно до положень статті 1050 ЦК Українита пункту 3.3 кредитного договору скористалася правом на повернення кредиту та процентів за його користування достроково, чи змінила дату виконання основного зобов'язання.

Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, то Верховний Суд не має підстав ухвалити власне рішення.

Верховний Суд бере до уваги тривалий розгляд справи у суді, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати рішення апеляційного суду в частині позовних вимог до ОСОБА_4 та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 є безпідставними, оскільки у цій постанові наведені інші обставини справи, тому відповідний правовий висновок не має правового значення для вирішення конкретної справи.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року скасувати в частині позовних вимог до ОСОБА_4, передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик