ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/302/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Панькевич Т.І.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/12952/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Позняк В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача - Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності на житло/видане та зареєстроване Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 11 січня 1993 року, реєстрований номер НОМЕР_3, довідку №1033 від 05 травня 2017 року, видану ТзОВ «Тернопільське бюро технічної інвентаризації» про належність права власності.

Позивач вказувала на те, що вона є людиною похилого віку і тяжко хворіє, а тому мала намір скласти заповіт на ім'я ОСОБА_3 з метою, щоб остання надавала їй догляд.

Однак, 11 травня 2017 року замість заповіту було укладено договір дарування, яким вона подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру ОСОБА_3 Текст вказаного договору вона фактично не читала, оскільки має проблеми із зором.

Посилаючись на те, що вона помилялась щодо форми, змісту та умов договору, тобто щодо обставин, що мають істотне значення, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 травня 2017 року, укладений між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., зареєстрований в реєстрі за №1574 з підстав передбачених статтями 203, 215, 229 ЦК України, та скасувати реєстрацію права власності на квартиру, яка проведена на підставі вказаного договору дарування.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 жовтня 2018 року вирішено: «Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2), третя особа на стороні відповідача Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївни про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування реєстрації права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11 травня 2017 року між ОСОБА_1 (Дарувальник; та ОСОБА_3 (Обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., зареєстрований в реєстрі за №1574.

Скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, яка проведена на підставі договору дарування від 11 травня 2017 року посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., зареєстрований в реєстрі за №1574.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави судовий збір у розмірі 1409,60 гривень. »

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати як незаконне та постановити нове, яким у позові ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що суд безпідставно вважав доведеними факти щодо того, що позивачка на час укладання оспорюваного правочину не розуміла істотних умов договору, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано, натомість надані докази, які спростовують ці доводи позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погодилась з доводами апеляційної скарги, підтвердивши, що вона в силу свого віку та стану здоров'я потребує допомоги та догляду. З цих мотивів вона домовилася зі своєю внучкою ОСОБА_3 про те, що вона буде допомагати їй та доглядати її, а вона складе заповіт на неї. Ствердила, що ніколи не мала на меті дарувати комусь свою квартиру, тому що з 1981 року постійно проживала і проживає на даний момент і квартира є її єдиним житлом. Вказала, що вважала, що посвідчує в нотаріуса свій заповіт, оскільки і раніше посвідчувала заповіти, дарувати квартиру відповідачці вона не мала наміру, оскільки раніше із нею також виникали конфлікти.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнали і просили рішення суду залишити без зміни.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином.

У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

11 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, згідно з умовами якого вона подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна квартира є її єдиним житлом. Вона є людиною похилого віку і не мала наміру за свого життя відчужувати квартиру. Укладаючи з відповідачкою оспорюваний договір, вона фактично мала намір підписати заповіт. Після укладання правочину вона залишилась проживати в квартирі і сподівалась на те, що відповідачка надаватиме їй допомогу у зв'язку з її похилим віком і станом здоров'я. Через вади зору вона не читала текст договору і не розуміла його зміст. Як на правову підставу для визнання договору дарування недійсним вона посилалась на вимоги статей 203, 215, 229, 230 ЦК України.

Згідно з частини першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором, продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогійна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, а на момент укладення договору дарування їй виповнилося 83 роки.

Згідно з медичними довідками ОСОБА_1 хворіє хворобами серцево-судинної системи.

Враховуючи ці обставини суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка дійсно потребує стороннього догляду.

Також, сторонами визнається, що після укладення договору дарування квартири ОСОБА_1 продовжувала в ній проживати та оплачувати житлово-комунальні послуги, тобто фактична передача квартири у власність не відбулася.

Інше житло в позивачки відсутнє.

Суд вірно прийняв до уваги доводи позивачки про те, що вона помилялася щодо природи правочину, оскільки вважала, що підписує заповіт на квартиру, а не договір дарування.

Як пояснила позивачка суду апеляційної інстанції нотаріусом був зачитаний текст договору. Самостійно вона його не могла прочитати через вади зору. Позивачка стверджувала, що в такий спосіб не зрозуміла правової природи правочину, що укладається, вважаючи, що насправді складено та посвідчується заповіт на відповідачку.

На підтвердження цієї обставини позивачка також посилалась на те, що вона мала намір укласти заповіт на особу, що її доглядатиме.

Ніколи не мала наміру відчужувати квартири за своє життя, в якій проживає, і яка є єдиним її житлом.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що укладаючи договір дарування квартири АДРЕСА_1, позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення особи, а саме: позивачка укладала договір дарування замість заповіту, та не усвідомлювала, що позбулася права власності на квартиру на підставі вказаного договору.

Щодо тверджень відповідачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що позивачка неодноразово складала заповіти, що містяться в матеріалах справи, а тому їй був відомий порядок складання заповіту, колегія суддів до уваги не бере, оскільки ці доводи не визнаються позивачкою, яка пояснила, що її бажанням завжди було укласти заповіт і ніколи не мала наміру відчужувати квартиру.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 грудня 2018 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.