Справа №442/158/18
Провадження №2/442/638/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Хомика А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

з участю представника позивача - адвоката ОСОБА_3,

та представника відповідача - адвоката ОСОБА_4,

в с т а н о в и в :

11.01.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір позики за розпискою, складеною 11.11.2015 року ОСОБА_1, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову вказує, що у жовтні 2008 року він звернувся до відповідача, якого знає ще з навчання в школі, з проханням надати в позику гроші. Він погодився і йому передав 9000 дол. США. У лютому 2009 він отримав від відповідача ще 15000 дол. США, тобто разом 24000 дол. США. Повернути ОСОБА_2 він мав 30000 дол. США, про що ними було домовлено. Вказану суму він сплачував відповідачу щомісячно різними сумами від 500 до 300 дол. США, що в результаті тривало приблизно з квітня 2009 року до вересня 2015 року. Про сплату таких сум відповідач щомісяця відмічав у зошиті із зазначенням суми та дати. Отже, у вересні 2015 року він сплатив останню суму борну, що свідчило про сплату відповідачу 30000 дол. США.

У листопад 2015 року ОСОБА_2 звернувся до нього з претензіями про те, чому він не сплачує отримані в нього кошти, наполягав, щоб він сплатив відсотки. Між ними виникла суперечка.

На вимогу ОСОБА_2 11.11.2015 року він написав під диктовку розписку про отримання вищевказаних коштів , з метою припинення виниклого конфлікту. Даній розписці він не надав жодного значення.

Вказує, що аналіз норм матеріального права та зміст розписки дає підстави для висновку, що між ним та ОСОБА_2 не було укладено договору позики на суму 30000 дол. США, оскільки він не отримував даних коштів у відповідача. Про отримання даних коштів не зазначено у розписці, як і не зазначено дати отримання грошей. В такій вказано лише «беру», проте не вказано «отримав», бо фактично коштів за даною розпискою він не отримував. Крім того, у ній зазначається «зобов'язуюсь віддати або повернути до кінця поточного року суму» з чого виникає відчутність конкретних умов та дати повернення коштів.

Також, на підтвердження факту не отримання ним у ОСОБА_2 коштів за розпискою від 11.11.2015 року є ті обставини, що у нього відсутнє підтвердження джерела таких великих грошей, зокрема у 2015 році.

Позивач, допитаний в якості свідка, та його представник у вступному слові позовні вимоги підтримали та дали пояснення, яке по суті та змісту відповідає, викладеному у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснивши, що було рішення суду, яке залишено в силі апеляційною інстанцією, де мало місце встановлення даних обставин справи, і за вказаною розпискою стягнуто боргу. У позові просили відмовити.

Суд, заслухавши вступне слово учасників судового розгляду, з'ясувавши обставини, безпосередньо дослідивши докази, дійшов висновку, що у позові слід відмовити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2017 року у цивільній справі №442/7790/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу в розмірі 776700 грн., 15617 грн. за прострочення платежу та 7837,71 грн. інфляційних втрат за розпискою від 11.11.2014 року -задоволено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області 03.07.2018 року вказане рішення суду змінено, в частині стягнення з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_2 інфляційних втрат у розмірі 7837,71 грн. відмовлено і відповідно змінено суму судового збору з 6898 грн. до 6829 грн. В решті рішення залишено без змін.

Даними рішеннями суду встановлено, що 11.11.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача, оригінал якої міститься в справі ( справа №442/7790/16-ц, , а.с.38), згідно з якою відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 30000 дол. США, частину яких у сумі 10000 дол. США зобов'язувався повернути до кінця 2014 року, а решту 20000 дол. США - до кінця 2015 року.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Факт отримання позивачем від відповідача позики на суму еквівалентну 30000 дол. США підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів відповідача позивач суду не надав.

Показання позивача, допитаного в якості свідка про те, що він у 2015 року не отримував у відповідача 30000 доларів США, суд не бере до уваги, оскільки такі не узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У зв'язку з вище викладеним суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини - позики.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач також вказує, що дана розписка складена під тиском, натомість будь-яких доказів про те, що він писав дану розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій, немає. Також, позивач не звертався до суду із позовом та не ставив перед судом питання про визнання договору недійсним з причини укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини.

Вище вказане свідчить, що даний договір-розписка, в силу ст. 204 ЦК України є дійсним.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника,яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 11.11.2014 року.

За замістом ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови у позові покладається на позивача, а тому сплачений ним судовий збір у розмірі 640 грн. не відшкодовується.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 82, 141, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційну скарга на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.08.2018 року.

Суддя Хомик А.П.