Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа №755/12504/16-ц

провадження №61-33613св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_1,

відповідач -позивач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду

м. Києва від 19 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому, з урахуванням зміни предмета позову, просила визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що 18 листопада 1995 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 указує, що під час перебування у шлюбі, вона на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованим на Київській універсальній біржі 15 серпня 1996 року, придбала квартиру АДРЕСА_1, яка складається із 2 житлових кімнат, загальною площею 42,90 кв. м,. житловою площею 27,10 кв. м., за

300 000 000 карбованців.

Придбання даної квартири відбулось за рахунок продажу квартири АДРЕСА_2, яка належала на праві спільної часткової власності їй, її матері ОСОБА_4, її батьку ОСОБА_5 та її брату ОСОБА_6 Продаж квартири АДРЕСА_2 було вчинено15 серпня 1996 року за

900 000 000 карбованців. Доля ОСОБА_1 від продажу даної квартири становила 225 000 карбованців (1/4 її частина).

На підставі договору дарування від 15 серпня 1996 року мати

ОСОБА_1 - ОСОБА_4 передала в дар позивачу грошові кошти в сумі 75 000 000 карбованців.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просить позов задовольнити.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1, у якому в порядку поділу майна подружжя, просив визнати за ним та ОСОБА_1 право власності по ? частини спірної квартири за кожним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірна квартира була придбана за спільні з ОСОБА_1 кошти. ОСОБА_2 мав власні грошові кошти на придбання спірної квартири, оскільки був приватним підприємцем і мав постійний дохід.

За грошові кошти від продажу 15 серпня 1996 року своєї частки квартири, АДРЕСА_2 ОСОБА_6 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, а ОСОБА_4 разом із її чоловіком ОСОБА_7 набули у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_4. ОСОБА_4 не передавала жодних коштів для придбання

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірної квратири.

ОСОБА_2 також указує, що період з 1997 року по вересень 2002 рік на ремонтні роботи у спірній квартирі ним було витрачено 18 247 доларів США. Тільки за липень та серпень 1997 року було витрачено 16 047 доларів США на розрахунки з підрядником за договором підряду від 05 липня 1997 року, укладеного між ним та ТОВ «Смаль-Сервіс» та на придбання нових меблів, сантехніки та побутової техніки, що підтверджується договором, кошторисом та актом виконаних робіт.

ОСОБА_2 також указав, що з моменту народження дочки - з 1997 року по 2002 рік ОСОБА_1 не працювала. Всі кошти на ремонт, купівлю меблів та техніки за цей період та на утримання сім'ї заробляв тільки він. Всі платежі на утримання квартири сплачував самостійно. Також фінансово йому допомагали його батьки.

17 вересня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

З огляду на наведене, ОСОБА_2 просив задовольнити зустрічні позовні вимоги і відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заявленого нею позову.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року у складі судді Астахова О. О. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано особистою власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, проте за особисті кошти ОСОБА_1, одержані від продажу частки в іншої квартири, співвласником якої вона являлась та яка була відчужена останньою у день придбання спірної квартири, а також відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 не довела на підставі належних та допустимих доказів, що придбання спірної квартири відбувалася лише за її особисті кошти, тому спірна квартира придбана під час шлюбу, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а відтак, частки дружини та чоловіка в ній є рівними.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року, ОСОБА_1просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, вважав відсутність в останньої доказів про рух коштів у банківських установах, оскільки жодним пунктом договору купівлі-продажу від 15 серпня 1996 року не передбачено перерахування кошів саме через банківські установи або інші форми безготівкових розрахунків.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що апеляційний суд не врахував відсутність підстав вважати, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, оскільки, а ні судом першої, а ні судом апеляційної інстанції не було встановлено жодного належного та допустимого доказу наявності у відповідача коштів для придбання спірної квартири АДРЕСА_1, а також придбання спірної квартири за спільні кошти жодним доказом доведено не було.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 указує на те, що апеляційний суд помилково не оцінив покази кожного свідка окремо, покази ОСОБА_4 відніс до показів осіб, які не були присутні під час укладення угод з купівлі-продажу квартир.

Аргументуючи відзив на касаційну скаргу, ОСОБА_2 указує на необґрунтованість касаційної скарги. Зазначає, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята у відповідності з вимогами чинного законодавства України.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд установив, що з 18 листопада 1995 року по 17 вересня

2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1.

15 серпня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,90 кв. м, житловою площею 27,10 кв. м, за

300 000 000 карбованців.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що придбання вищевказаної квартири відбулось за рахунок коштів, які вона частково, як співвласник, отримала від продажу 15 серпня 1996 року квартири АДРЕСА_2, яка належала на праві спільної часткової власності позивачу, її матері ОСОБА_4, батьку ОСОБА_7, брату ОСОБА_6 Частка ОСОБА_1 від продажу даної квартири становила 225 000 карбованців (1/4 її частина) та

75 000 000 карбованців отриманих нею у дар від матері ОСОБА_4

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 указував на те, спірна квартира не могла бути придбана лише за кошти, отримані від продажу трьохкімнатної квартири, що належала позивачу на праві спільної часткової власності, оскільки в цей же день було придбано 3 квартири: 2 двохкімнатні та одна однокімнатна, в тому числі і спірна двохкімнатна квартира. Вказав, що остання була придбана за спільні кошти. Зазначив, що мав власні грошові кошти, оскільки був приватним підприємцем і мав постійний дохід. ОСОБА_4 жодних коштів колишньої дружини не передавала.

ОСОБА_2 також указував про понесення значних фінансових затрат про проведення ремонтних робіт у спірній квартирі та придбання меблів, техніки тощо на її облаштування.

Сімейні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року, регулюються положеннями КпШС України, а створення спільної власності особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, - Законом України «Про власність», який був чинним на час спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з положеннями частини першої статті 24 КпШС України 1969 року майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім'я одного з подружжя.

Установивши правову природу набуття у спільну сумісну власність спірної квартири, та недоведення ОСОБА_1 факту набуття спірної квартири за її особисті кошти, апеляційний суд прийшов вірного висновку, що частки дружини та чоловіка в ній є рівними.

Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд безпідставно послався на пункт 5 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 15 серпня 1996 року, згідно із яким продавець отримав кошти від покупця ще до підписання договору купівлі-продажу вищезгаданої квартири, та решта доводів касаційної скарги зводиться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно, не відноситься до компетенції Верховного Суду.

Колегія суддів вважає за необіхідне зазначити, що пред'являючи позов, ОСОБА_1 указувала, що ціна позову становить 150 000 грн. Пред'являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 зазаначив ціну позову 1 025 503, грн, посилаючись на висновок експертизи.

Виходячи із ціни позову, значення справи для сторін справа не є малозначною.

Ураховучи майновий стан ОСОБА_1, що підтверджено наявними у справі письмовими доказами, суд звільнення її від сплати судового збору, який би підлягав достягненню відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська