Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 467/997/15-ц

провадження № 61-5770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Бондаря М. С., та касаційну скаргуОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року у складі судді Курач І. В. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Бондаря М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5,

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2007 року між банком та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 160 000,00 доларів США, зі сплатою 15 % на суму залишку заборгованості, із кінцевим терміном повернення до 01 жовтня 2014 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за яким останній взяв на себе зобов'язання відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань, що випливають із кредитного договору.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим станом на 22 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі

337 970,23 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого

2012 року стягнуто з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року у розмірі 157 606,88 доларів США.

Зазначене рішення набрало законної сили 10 березня 2012 року, проте до цього часу не виконане.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 107 715,33 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 2 892 156,61 грн.

Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року

№ 14.13383 у сумі 107 715,33 доларів США, що за курсом НБУ становить

2 892 156,61 грн, яка складається із: 8 300,64 доларів США - заборгованість за кредитом, 79 414,69 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 20 000,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позичальник своїх зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, то є всі підстави для стягнення з неї та поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором, що не охоплена рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1154/2012.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2007 року у сумі 107 715,33 доларів США, що за курсом НБУ складає 2 892 156,61 грн. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором, однак банк звернувся до поручителя за межами строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а тому порука вважається припиненою, отже, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості у солідарному порядку.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Оскільки основне зобов'язання повинно бути виконано у строк, до 01 жовтня

2014 року, а також з урахуванням вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, банк повинен був пред'явити вимогу до поручителя впродовж дії договору поруки та основного зобов'язання. Разом з тим 23 червня 2009 року банк вже пред'явив вимоги шляхом звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості шляхом солідарного стягнення. Таким чином, вимога до поручителя пред'явлена вчасно, в належній формі, тому позовні вимоги до поручителя підлягають задоволенню в повному обсязі.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року, в якій просять скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення вимог до ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що після ухвалення судового рішення (наказу) про стягнення заборгованості за кредитним договором нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строками дії кредитного договору законом не передбачено. Також позивач не зробив обґрунтованого розрахунку нарахованої пені та штрафу, а суди у своїх рішеннях не зазначили жодного обґрунтування щодо задоволення позовних вимог у цій частині.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року та від 17 лютого 2017 року відкрито касаційні провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 березня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

У квітні 2017 року від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», в яких заявники просять відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 30 травня 2018 року касаційне провадження у цій справі зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 408/8040/12-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 05 вересня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 467/997/15-ц.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 05 вересня 2018 року касаційне провадження у цій справі зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 202/4494/16-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 18 грудня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 467/997/15-ц.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 20 вересня

2007 року укладений кредитний договір № 14.13383.

Згідно із умовами договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 160 000,00 доларів США на термін до 01 жовтня 2014 року. Умови договору узгоджені між сторонами.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором № 14.13383, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, укладений договір поруки від 20 вересня

2007 року № 14.13383-01 з поручителем ОСОБА_4

Банк свої зобов'язання виконав. Позичальник неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором.

Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого

2012 року у справі № 2-412/1154/2012 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

від 20 вересня 2007 року № 14.13383 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість станом на 14 вересня 2011 року у розмірі

157 606,88 доларів США.

Зазначене рішення 10 березня 2012 року набрало законної сили.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник своїх зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, тому є всі підстави для стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд виходив з того, що позивач звернувся до поручителя за межами строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а отже, порука є припиненою, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості з ОСОБА_4

Висновок апеляційного суду в частині припинення поруки є правильним, проте із висновками суду першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 погодитися не можна виходячи з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у червні 2009 року до суду із позовом про солідарне стягнення заборгованості у судовому порядку із боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах ВеликоїПалати Верховного Суду

від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та

від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц висловлено правий висновок про те, що за наявності рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке свідчить про закінчення строку дії договору,на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 є хибними, оскільки заборгованість стягнута достроково за рішенням суду з боржника та поручителя, а нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування а ні договором, а ні законом не передбачена, отже, такі вимоги є безпідставними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції не врахував положень наведених вище норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню, то з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада

2016 року скасувати в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада

2016 року залишити без змін.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик