Справа №639/7680/17
Провадження №2/639/631/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Баркової Н.В.,

за участю секретаря - Кузнецової А.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

В первісній позовній заяві позивач просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 183 542, 84 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, 04.03.2017 року між сторонами було укладено Договір від № 201.03.11 про забезпечувальний платіж, в якому зазначено про обовязок сторін до 17:00 години 04.04.2017 року укласти договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також, в якості забезпечення виконання обовязків в подальшому, позивач відповідачу передала забезпечувальний платіж в розмірі 2 000,00 доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 54 400,00 грн. 11.03.2017 року між сторонами було підписано додатковий договір № 1 про зміну умов договору № 201.03.11., відповідно до якого збільшено розмір забезпечувального платежу з 2000,00 доларів США до 3000,00 доларів США, тобто сума в еквіваленті до гривні з 54 400,00 грн. збільшилася ще на 27 100,00 грн. Факт передачі вказаних сум підтверджується актами приймання-передачі забезпечувального платежу від 04.03.2017 року та від 11.03.2017 року.

У договорі сторони погодили, що для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири сторони повинні зявитися до нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, який знаходиться за адресою м. Харків, вул. Гоголя, 5, особисто зі всіма необхідними документами для здійснення правочину по відчуженню квартири, в термін до 17:00 години 04.04.2017 року. Пунктами 5, 5.1 Договору № 201.03.11 від 04.03.2017 року визначено обовязок відповідача зняти з реєстрації себе та всіх, хто зареєстрований в квартирі, вивезти речі та звільнити квартиру до 04.04.2017 року. Однак, вищевказані зобовязання відповідачем виконані не були, оскільки відповідач до нотаріуса о 17:00 годині 04.04.2017 року не зявилась, квартиру не звільнила, себе та інших осіб з реєстрації не зняла, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї № 512 від 05.04.2017 року.

Відповідно до п.10 Договору № 201.03.11 від 04.03.2017 року, відповідач у випадку порушення умов договору зобовязаний в одноденний термін повернути позивачу забезпечувальний платіж та додатково сплатити 4000,00 доларів США. Враховуючи те, що умови договору відповідачем виконані не були, остання повернула лише частину забезпечувального платежу у розмірі 1000 доларів США (27100, 00 грн.), позивач вважає, що повернення частини забезпечувального платежу свідчить про визнання відповідачем невиконання зобовязань та обовязку повернути отримані грошові кошти у якості забезпечення виконання зобовязання у повному обсязі. З метою врегулювання спору в досудовому порядку позивач 14.12.2017 року направив відповідачу вимогу щодо повернення забезпечувального платежу 2000 доларів США, але відповідач таку вимогу не виконала. У звязку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_4 183 542, 84 грн., з яких:

55880, 00 грн. забезпечувальний платіж, еквівалентний 2000 доларів США;

12237, 72 грн. інфляційні втрати;

3665,12 грн. 3% річних, нарахованих на суму боргу;

111760, 00 грн. еквівалент 4000 доларів США, стягнення яких передбачено п.10 договору.

Також позивач зазначає, що нею понесені судові витрати у розмірі судового збору в розмірі 1835, 43 грн., які просить розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче засідання

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.01.2018 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

На підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.02.2018 року задоволена заява ОСОБА_3 та ухвалено викликати в судове засідання по розгляду справи по суті свідка ОСОБА_6

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.04.2018 року підготовче провадження у даній цивільній справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті.

Під час підготовчого провадження та розгляду справи по суті позивачем неодноразово зменшувались позовні вимоги у звязку з тим, що відповідач частково сплачувала суму боргу, що підтверджено актами прийому-передачі грошових коштів в рахунок погашення попереднього платежу:

від 01.02.2018 року у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5568, 70 грн. (а.с.36);

від 02.03.2018 року - у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5333, 90 грн. (а.с.50);

від 30.04.2018 року - у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5239,13 грн. (а.с.74, 83);

від 07.05.2018 року - у розмірі 100 доларів США, що еквівалентно 2630, 55 грн. (а.с.75, 84);

від 05.06.2018 року - у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5226,57 грн. (а.с.76, 87);

від 05.07.2018 року - у розмірі 100 доларів США, що еквівалентно 2643, 79 грн. (а.с.92, 95);

від 31.07.2018 року - у розмірі 100 доларів США, що еквівалентно 2675, 52 грн. (а.с.92, 94);

від 01.09.2018 року - у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5649,22 грн. (а.с.102);

від 03.10.2018 року - у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5664,01 грн. (а.с.120, 123);

від 21.11.2018 року - у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 5552, 77 грн., тобто станом на 21.11.2018 року ОСОБА_4 повернула 46184, 16 грн., що еквівалентно 1700 доларів США (а.с.147).

Враховуючи наведене, представником позивача ОСОБА_1 подана остання заява про зменшення позовних вимог, наплавлена відповідачу, в якій містяться вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 137 358, 68 грн., з яких:

-9695, 84 грн. - несплачений розмір забезпечувального платежу ,

-12 237,72 грн. інфляційні втрати,

-3 665 ,12 грн. 3 % річних, нарахованих на суму боргу,

-111 760,00 грн., що станом на 27.12.2017 року еквівалентно 4000,00 доларів США, стягнення яких передбачено п.10 договору у випадку порушення його умов.

Відповідачем ОСОБА_4 подано відзив, з якого вбачається, що відповідач фактично визнає і частково повернула суму забезпечувального платежу, однак просить відмовити позивачу у стягненні заявленої суми в розмірі 4000 доларів США, а також інфляційних та 3% річних. При цьому відповідач зазначає, що попередній договір, який сторони назвали «договір про забезпечувальний платіж», за яким передана позивачем сума зараховувалась в рахунок оплати за договором купівлі-продажу, не був укладений у формі, за якою має бути укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, з чого випливає, що він не створює юридичних наслідків. При цьому ОСОБА_4 знялась з реєстрації у квартирі 21.03.2017 року, тобто вчинила всі дії, що від неї залежать для продажу квартири, і її вини у тому, що сторони не уклали договір купівлі-продажу квартири немає, оскільки зняття дітей з реєстрації у квартирі можливе тільки за згодою їх батька. Відповідач вважає безпідставними вимоги про стягнення інфляційних, оскільки сторони визначили грошове зобовязання у еквіваленті до іноземної валюти, а також 3% річних, оскільки за своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України. Повернення суми гарантійного платежу є поверненням суми авансу, а не грошовим зобовязанням, оскільки ці дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7, а в подальшому представник відповідача адвокат ОСОБА_1 позов та викладені в ньому обставини підтримали, просили стягнути з відповідача суми в розмірі зменшених позовних вимог, наполягали на тому, що сторонами було укладено не попередній договір, а договір про забезпечувальний платіж, в якому сторони самі передбачили умови, що не суперечить принципу свободи договору.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав наданий відповідачем відзив та викладені в ньому обставини, зазначив, що відповідач ОСОБА_4 повертає сплачений їй аванс та має намір його повністю повернути найближчим часом. В подальшому, від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши вступне слово представників позивача та відповідача, показання свідка ОСОБА_6, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що зменшені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

На підставі копії договору (а.с.9) та наданого в судовому засіданні оригіналу договору, судом встановлено що 04.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також третьою особою у зобовязанні ОСОБА_8 Вікторівною укладено договір№ 201.03.11 про забезпечувальний платіж. Відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4виразили взаємний намір та взяли на себе взаємне зобовязання укласти в майбутньому у строк до 17:00 години 04.04.2017 року на умовах, зазначених в договорі, договір купівлі-продажу 3-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 46 000 доларів США, яку ОСОБА_3 повинна передати ОСОБА_4 до підписання вищезазначеного договору купівлі-продажу майна, далі «правочин», та нотаріально посвідчити правочин протягом зазначеного в п.1 договору строку у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, розташованого за адресою: вул. Гоголя, 5.

Відповідно до п. 1.1 укладеного договору для забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_3 зобовязується передати ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 54 400,00 грн., що еквівалентно 2000 доларів США, надалі «забезпечувальний платіж», який забезпечує зобовязання сторін укласти в майбутньому відповідно до умов договору, договір купівлі-продажу майна.

В пункті 2 договору зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України та умов договору забезпечувальний платіж є договірним видом забезпечення виконання зобовязань по договору. У випадку укладання правочину, забезпечувальний платіж є частиною оплати за майно, відповідно до умов правочину.

Згідно з п.5 договору ОСОБА_4 зобовязана знятись із реєстрації сама та поручається за зняття з реєстрації всіх зареєстрованих разом з нею в майні, якщо такі є, у строк до 04.04.2017 року. У разі невиконання даного пункту договору ОСОБА_4 повинна сплатити ОСОБА_3 грошову суму в розмірі одна тисяча доларів США за кожну особу, не зняту з реєстрації.

Відповідно до п.5.1 договору ОСОБА_4 зобовязана звільнити майно сама та від свої речей і доручається за звільнення майна особами, зареєстрованими та/або такими, що проживають разом з ним в майні, якщо такі є, в строк до 04.04.2017 року, у разі невиконання даного пункту договору ОСОБА_4 повинна сплатити грошову суму в розмірі 1000 доларів США за кожну особу, за яку поручалася.

Відповідно до п.8 договору, сторона, яка порушила зобовязання, що виникло з договору, несе відповідальність незалежно від наявності її вини (умислу або необережності). Згідно з п.10 договору у разі порушення договору ОСОБА_4, вона зобовязана в одноденний строк повернути ОСОБА_3 забезпечувальний платіж та додатково доплатити грошову суму в розмірі 4000 доларів США, а також сплатити ОСОБА_6 в триденний строк грошову суму в розмірі 50 % забезпечувального платежу.

Актом приймання-передачі забезпечувального платежу від 04.03.2017 року підтверджено, що ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 забезпечувальний платіж в розмірі 54400 грн. відповідно до договору № 201.03.11 від 04.03.2017 року (а.с.11)

В подальшому між тими ж сторонами 11.03.2017 року укладено додатковий договір №1 про зміну умов договору про забезпечувальний платіж № 201.03.11 від 04.03.2017 року, а саме викладено п.п. 1, 1.1. зазначеного договору в новій редакції, відповідно до якої зменшено суму ціни квартири до еквіваленту 45500 доларів США та збільшений розмір забезпечувального платежу до 3000 доларів США, який ОСОБА_3 зобовязується передати ОСОБА_4І.(а.с.10).

Також актом приймання-передачі забезпечувального платежу від 11.03.2017 року підтверджено, що ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 забезпечувальний платіж в розмірі 27100 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, відповідно до договору № 201.03.11 року від 04.03.2017 року (а.с.11).

ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області свідоцтвом від 04.04.2017 року посвідчила, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особу якої встановлено, 04.04.2017 року о 17 годині 00 хвилин знаходилась у приміщенні за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, буд. 5, яке є робочим місцем даного приватного нотаріуса (а.с. 14).

Довідка з місця проживання про склад сімї та прописку, видана начальником дільниці №65 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_4, свідчить про те, що вона проживає в м. Харкові, Григорівське шосеАДРЕСА_3, знята з реєстрації з 21.03.2017 року, однак у цьому жилому приміщенні зареєстровано 2 члени сімї ОСОБА_10, син, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11, дочка, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13).

14.12.2017 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_4 вимогу про повернення забезпечувального платежу в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 544000 грн.(а.с.16-17).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 27.12.2017 року 3-кімнатна квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу, р.№11844, 03.11.2004, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_13 (а.с.15).

30.03.2018 року заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_14, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей. Вирішено визначити місце проживання неповнолітніх ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, з їх матірю, ОСОБА_4. В тексті зазначеного рішення встановлено, що підставою для звернення до суду із зазначеним позовом стала відмова батька в наданні дозволу на зняття малолітніх дітей з місця реєстрації для подальшої їх реєстрації за новим місцем проживання (а.с.113-116).

В судовому засіданні представником відповідача та відповідачем у заявах по суті справи визнано, що забезпечувальний платіж був отриманий ОСОБА_4 в розмірі еквівалентному 3000 доларів США, з яких еквівалент 1000 доларів США повернуто ще до подачі позову, що зазначалось також і позивачем, а еквівалент 2000 доларів США ОСОБА_4 повертається вже під час розгляду справи частинами.

Як вбачається з акту приймання-передачі грошових коштів в рахунок погашення попереднього платежу від 21.11.2018 року ОСОБА_4 повернула, а ОСОБА_3 отримала частину попереднього платежу у розмірі 5552, 77 грн., що еквівалентно 200 доларів США по офіційному курсу НБУ на дату підписання цього акту в рахунок часткового виконання зобовязання по договору, що еквівалентно 5552, 77 грн., тобто станом на 21.11.2018 року ОСОБА_4 повернула 46184, 16 грн., що еквівалентно 1700 доларів США (а.с.147).

На підтвердження позовних вимог позивачем також надано розрахунок інфляційних збитків в розмірі 12237,72 грн. та розрахунок відсотків за користування грошовими коштами за період з 06.04.2017 року по 27.12.2017 року в розмірі 3665, 12 грн. (а.с.8).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, ріелтер, що брала участь в укладенні договору№ 201.03.11 про забезпечувальний платіж, повідомила про обставини укладення даного договору, наміри сторін, а саме - велике бажання ОСОБА_3 купити саме вказану в договорі квартиру, також підтвердила, що у відповідача ОСОБА_4, яка не зявилась для укладення договору купівлі-продажу квартири у визначений час, виникли проблеми із зняттям з реєстрації її дітей за адресою АДРЕСА_2, оскільки батько категорично відмовився надавати не це згоду.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, в ч.4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 627 ЦК України закріплює принцип свободи договору і передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.2 ст. 628 ЦК України, яка визначає поняття змісту договору, передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч.2 ст. 546 ЦК України договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Частиною 1 ст. 547 ЦКУ встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до ч.2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі сплати авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

В даному випадку слід керуватися правовою позицією, викладеною Верховного Суду України, викладеною у постанові від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12, де зазначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання. Якщо договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором.

Письмовий договір № 201.03.11 про забезпечувальний платіж, укладений сторонами 04.03.2017 року містить посилання на ч.2 ст. 546 ЦК України і передбачає, що у разі укладення правочину, забезпечувальний платіж є засобом оплати за майно, відповідно до умов правочину.

Суд, дослідивши умови договору № 201.03.11 року про забезпечувальний платіж, приходить до висновку, що укладений договір за своє правовою природою є змішаним договором, який містить умови як попереднього договору так і договору завдатку. Разом з тим, за змістом закону попередній договір не відноситься до грошового зобовязання, він тільки передбачає зобовязання його сторін укласти в майбутньому основний договір, а таке зобовязання не є грошовим, отже забезпечувати його завдатком неможливо. Крім того, враховуючи вимоги закону до форми договору купівлі-продажу нерухомості, який повинен бути нотаріально посвідчений, попередній договір в такому випадку також має бути нотаріально посвідченим.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність передбачених договором і законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми забезпечувального платежу, який є авансом, в розмірі несплаченої його частини, еквівалентної 300 доларів США (2000 доларів США - 1700 доларів США), отримання якого підтверджено наданими суду доказами та визнано учасниками справи. При цьому суд, враховуючи положення ч.2 ст. 533 ЦК України, розраховує еквівалент 300 доларів США на день ухвалення рішення за офіційним курсом НБУ, який становить 27, 71 гривня за 1 долар США і визначає суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 8313, 00 грн.

Разом з тим, в частині позовних вимог про стягнення на підставі п.10 Договору № 201.03.11 від 04.03.2017 року еквіваленту 4000 доларів США з відповідача за порушення умов договору, суд вважає за необхідне відмовити, враховуючи, що договір в цій частині суперечить положенням чинного ЦК України, що регулюють вимоги до попереднього договору.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те що позов в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 12 237,72 грн. та 3 % річних сумі 3 665 ,12 грн., які позивач просить стягнути на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки сторони в договорі передбачили еквівалент розрахунків до долара США.

Пунктом 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог, тому суд вважає за необхідне зобовязати УК у Новобаварському районі міста Харкова повернути ОСОБА_3 частину судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 461, 85 грн. відповідно до квитанції про сплату №36907 від 27.12.2017 року (дата валютування 27.12.2017 року 11:13 год.), що відповідає сумі, на яку зменшено позивачем позовні вимоги.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Задовольняючи уточнений позов, заявлений в сумі 137 358, 68 грн. частково на суму 8313 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 82, 41 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-82, 133, 141, 166, 206, 256, 263- 265 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 524, 533, 546, 570, 571, 625, 627, 628, 635ЦК України, Законом України «Про судовий збір», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 8313 (вісім тисяч триста тринадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 82 (вісімдесят дві) гривні 41 копійку.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Зобовязати УК у Новобаварському районі міста Харкова повернути ОСОБА_3 частину судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 461 (чотириста шістдесят одна) гривня 85 копійок відповідно до квитанції про сплату №36907 від 27.12.2017 року (дата валютування 27.12.2017 року 11:13 год.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3, проживає за адресо: 61098, АДРЕСА_5, ІПН: НОМЕР_1;

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає за адресою: 61064, м. Харків, Григорівське шосеАДРЕСА_3, ІПН: НОМЕР_2.

Повне рішення складено 28.12.2018 року.

Суддя Н.В.Баркова