ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним і стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3я Сергіївна про визнання договору позики недійсним і стягнення судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 01 вересня 2016 року позивач з представником ознайомились з матеріалами спадкової справи після смерті свого батька ОСОБА_4 і з цієї справи йому стало відомо про наявність договору позики № 1 від 01 жовтня 2013 року, за яким батько позивача отримав в борг від відповідача ОСОБА_2 1 300 000 доларів США. Позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки договір позики № 1 укладений в порядку ст. 1053 ЦК України як новація, однак зі змісту договору не можна встановити точно сторони первісного зобовязання, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, так як батько позивача займався підприємництвом і йому не потрібно було брати такі кошти в борг, тому він не укладав і не міг укладати такого договору позики, підпис під договором не батька, а в самому договорі не вірно вказана адреса проживання ОСОБА_4. Позивач вважає вказаний договір протиправним і таким, що порушує його права, а тому просить визнати договір позики недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним і стягнення судових витрат відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить судове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним і стягнення судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року зміні в частині обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачем не обґрунтовано свої позовні вимоги.

Але повністю з таким висновком суду повністю погодитись неможливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору позики №2 від 01.11.2014 року, укладеного у простій письмовій формі між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі ст.1053 ЦК України, остання як позикодавець передала ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 1 300 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування позикою 12% річних, а ОСОБА_4 зобовязався повернути позику до 31.12.2014 року.

За розпискою від 01.10.2013 року ОСОБА_4 за договором займу №1 від 01.10.2013 року отримав від ОСОБА_2 у позику грошову суму у розмірі 1 300 000 доларів США (а.с.10-11 т.1).

Вказані кошти ОСОБА_4 в зазначений термін не повернуті.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер 18.12.2015 року.

22.12.2015 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у звязку зі смертю ОСОБА_4 відкрито спадкову справу у спадковому реєстрі №58403494.

Заяви про прийняття спадщини подано: 22.12.2015 року дочкою померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина померлого - ОСОБА_1, 20.07.2007р.н., 30.05.2016 року батьком та матірю померлого - ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В порядку статті 1048 ЦК України розписка позичальника видається на підтвердження укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Виходячи з положень статті 207 ЦК України договір позики вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якщо він підписаний його стороною.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Главою 16 ЦК України (ст.ст. 202-236 ЦК України) врегульовані питання щодо укладання правочинів та визнання їх недійсним.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що ОСОБА_4 не укладав договір позики, колегія суддів ставиться критично, оскільки розписка від 01 жовтня 2013 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 300 000 доларів США з зобовязанням повернути їх до 31 грудня 2014 року. Отже в ній містяться всі умови договору позики, визначені положеннями статті 1046 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги на те, що ОСОБА_4 будучи матеріально забезпеченим не мав потреби у запозиченні великої суми грошей не заслуговують на увагу, оскільки не є підставою для задоволення позову у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_4 не підписував договір позики, є необґрунтованими, оскільки факт підписання договору позики саме ОСОБА_4 підтверджено висновком посмертної судової почеркознавчої експертизи від 05 грудня 2016 року № 1.1-40 Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, яким встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4 у вказаному договорі позики та розписці виконано самим ОСОБА_4 (а.с.197).

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування висновку експерта позивач суду не надав.

Також, позивач не був позбавлений права заявити клопотання про призначення повторної експертизи, проте від вчинення вказаних дій, які передбачені процесуальним законом, утримався.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в обґрунтування недійсності правочину посилається на те, що його батько (померлий ОСОБА_9) не повідомив дочку ОСОБА_3 про укладення оспорюваного договору позики, однак вказане не може бути прийняте до уваги, оскільки цивільним законодавством не передбачено обов'язок сторін договору повідомляти дітей або інших осіб про його укладення. Такі вимоги не ґрунтуються на нормі матеріального права.

Частиною пятою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою.

Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Твердження представника ОСОБА_1 про те, що договір позики №1 від 01 жовтня 2013 року порушує права ОСОБА_1С, не знайшло свого підтвердження, оскільки ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного правочину, та суду не надано доказів, яким чином внаслідок укладення оскаржуваного договору були порушені зі сторони відповідачів права позивача.

Крім того, за життя ОСОБА_9 договір позики №1 від 01 жовтня 2013 року у встановленому законом порядку не оскаржував та не оспорював (і, відповідно, недійсним не визнавав), що фактично свідчить про визнання ОСОБА_9 своїх боргових зобов`язань.

З огляду на те, що представником ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів вчинення фіктивного договору позики та факти порушення його майнових прав та інтересів, тому позовні вимоги є недоведеними, мають характер припущень та не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року зміні в частині правових обґрунтувань відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року змінити в частині обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_10