Справа № 303/1219/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07 серпня 2018 року (у складі судді Курах Л.В.) за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу - Кішкіна Дениса Володимировича, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірина Олександрівна, про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, визнання рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав незаконним і його скасування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом у березні 2018 р.

Просила:

-визнати недійсними договір від 10.04.2015 р. про відступлення права вимоги за кредитним договором № MKZ0GK00000227від 18 січня 2006 р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4, і договір від 10.04.2015 р. про відступленняправа вимоги за іпотечним договором, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Біловар І.О. за №1334, яким передано право вимоги за іпотечним договором від 18 січня 2006 р., посвідченим приватним нотаріусом Пуга А.М. за №138;

-визнати незаконним і скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Д.В. від 09.06.2015 р. про державну реєстрацію прав, індексний номер: 21919527, згідно з яким право власності на домоволодіння (будинок) по АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_4, і виключити з державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності № 9961818 від 09.06.2015 р.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 18.01.2006 р. між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) було укладено кредитний договір і договір іпотеки, в якому було включено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку. Із отриманих на адвокатський запит документів виявилося, що на забезпечення указаного кредитного договору 18.09.2014 р. між Банком і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, яким останній поручився за виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, укладеним між Банком і позивачем у розмірі 231 000 грн.У зв'язку з виконанням поручителем зобов'язань за договором поруки в розмірі 231 000 грн.10.04.2015 р. між Банком і ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги в сумі 231 000 грн. Цього ж числа було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно з яким право вимоги за вказаним договором отримав ОСОБА_4

Позивачу надійшло повідомлення-попередження від ОСОБА_4 про намір звернути стягнення на предмет іпотеки на свою користь.

09.06.2015 р. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав, згідно з яким право власності на предмет іпотеки - домоволодіння (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстровано за ОСОБА_4

Позивач вважає указані дії незаконними, а прийняті нотаріусом рішення недійсними, оскільки вона не отримувала від Банка та від поручителя за її кредитним та іпотечним договором жодних документів про відступлення права вимоги за вказаними договорами, немає відомостей про сам розмір заборгованості та обґрунтування обсягу прав нового кредитора.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07 серпня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Указане судове рішення мотивоване тим, що предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_4 у зв'язку зі зміною кредитора у зобов'язанні, тобто шляхом переходу прав кредитора до іншої особи, в існуючому зобов'язанні, а це свідчить, що між поручителем і боржником не виникло нового зобов'язання, а мав місце перехід прав кредитора до іншої особи на підставі положень закону.Тобто, відповідач ОСОБА_4 діяв як новий кредитор і всі його дії були здійснені в рамках чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин.

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення із підстав порушення норм матеріального та процесуального права і постановити нове про задоволення позову.

Узагальнені доводи скарги зводятьсядо такого:

-позивач не отримувала від відповідача (нового кредитора) повідомлення про відступлення прав вимоги, а тому нотаріус не мав підстав для реєстрації права власності за новим кредитором;

-часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором;

-договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором підлягає визнанню недійсним, оскільки не містить положення щодо уступки права відповідної вимоги;

-судом не враховано, що уступка права вимоги та виконання зобов'язання поручителем - це окремі підстави для зміни кредитора;

-згідно з п.3 ст.1 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг на користь (у власність) іншої особи;

-кредит надався позивачу в іноземній валюті (євро), але договір поруки вже передбачав повернення коштів у гривнях.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення у зв'язку з її безпідставністю і необґрунтованістю, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Узагальнені доводи заперечення зводяться до такого:

-щодо посилання апелянта на таку підставу як недотримання відповідачами вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку», то така у позові не заявлялася;

-станом на 08.04.2015 р. ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором поруки від 18.09.2014 р. добросовісно виконав у повному обсязі, внаслідок чого отримав права кредитора в частині виконаних ним зобов'язань;

-предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_4 за договором цесії;

-не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо припинення поруки на момент виконання зобов'язання, оскільки п.14 договору поруки сторонами збільшено строк поруки до 5-ти років;

-відступлення права вимоги не підпадає під дію Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті».

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції установив таке.

18.01.2006 р. між ОСОБА_3 (на той час - ОСОБА_8) та Банком був укладений кредитний договір № MKZ0GK00000227, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 23493 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.33 на місяць із кінцевим терміном повернення - 18.01.2021 р. На забезпечення виконання своїх зобов'язань ОСОБА_8 за договором іпотеки від 18.01.2006 р. передала в іпотеку Банку житловий будинок № 21 по вул. Підгородській у м. Мукачеві.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.03.2009 р. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 перед Банком за вказаним кредитним договором у сумі 203550.97 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок із господарськими спорудами по вул. Підгородській, № 21, у м. Мукачеві шляхом продажу предмету іпотеки Банком з укладенням від імені ОСОБА_8 договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем. Указане судове рішення виконане не було.

18.09.2014 р. Банк уклав із ОСОБА_4 договір поруки, згідно з яким останній поручився за виконання позичальником за кредитним договором № MKZ0GK00000227 від 18.01.2006 р. зобов'язань у розмірі 231000 грн. і повністю їх виконав, сплативши Банку 08.04.2015 р. цю суму.

10.04.2015 р. Банк і ОСОБА_4 уклали між собою договір про часткове відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, за умовами якого ОСОБА_4 як новий кредитор прийняв право вимоги у розмірі, передбаченому договором поруки від 18.09.2014 р., і договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18.01.2006 р., за умовами якого ОСОБА_4 прийняв право вимоги за договором іпотеки.

19.03.2015 р. ОСОБА_4 направив повідомлення ОСОБА_8 як іпотекодавцю про застосування іпотечного застереження, а через його невиконання склав заяву-рішення про перехід у власність спірного предмету іпотеки, яка 09.06.2015 р. була нотаріально засвідчена, а право власності на предмет іпотеки зареєстроване за ОСОБА_4

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам справи, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1, ч.6 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як видно зі справи, визначальним предметом позовних вимог є визнання недійсними укладених між банком і ОСОБА_4 договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорамивід 18.01.2006 р., укладеними між Банком та ОСОБА_8, з підстав, передбачених ст.ст. 202 ч.1, 203 ч.ч.1, 3, 5, 215, 509, 512, 514, 517, 553 ч.1, ч.2, 556, 626 ч.1,628 ч.1, 638 ч.1 ЦК України, ст. 24 Закону «Про іпотеку» та ст. 1 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті». Решта вимог є похідними.

У зв'язку з цим твердження апелянта про невідповідність дій ОСОБА_4 положенням ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не приймаються і не розглядаються апеляційним судом як такі, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оспорені договори базуються на договорі поруки, укладеному 18.09.2014 р. між Банком і ОСОБА_4, згідно з п.1 якого предметом цього договору є надання поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_8 (позичальником) зобов'язань за кредитним договором № MKZ0GK00000227 від 18.01.2006 р., укладеним між кредитором і позичальником.

Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Указаний договір поруки позивачем не оспорений і є чинним, тобто його правомірність у передбаченому законом порядку не спростована, а тому доводи апелянта щодо цього договору правового аналізу не потребують.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.09.2016 р., яке набрало законної сили та є чинним, у позові ОСОБА_8 до ОСОБА_4 і Банку про визнання договору від 10.04.2015 р. про відступлення права вимоги в розмірі згідно з укладеним між Банком і ОСОБА_4 договором поруки від 18.09.2014 р. (231000 грн.) із підстав невідповідності такого вимогам ст.ст. 1077, 1079 ЦК України відмовлено. При цьому судом встановлено, що вказаний договір від 10.04.2015 р. є договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу.

Договір від 10.04.2015 р. відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 18.01.2006 р., укладеним між первісним іпотекодержателем (ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_8 для забезпечення виконання останньою умов кредитного договору № MKZ0GK00000227 від 18.01.2006 р.,також укладений між Цедентом (Банком) і Цесіонарієм (ОСОБА_4) за правилами ст.ст. 512-519 ЦК України.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У ЦК України, як убачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов'язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно.За ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом(постанова Великої палати ВС від 11.09.2018 р. у справі № 909/968/16|12-97гс18).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що предмет іпотеки перейшов до ОСОБА_4 у зв'язку зі зміною кредитора у зобов'язанні, тобто шляхом переходу прав кредитора до іншої особи, в існуючому зобов'язанні, а це свідчить про те, що між поручителем і боржником не виникло нового зобов'язання, а мав місце перехід прав кредитора до іншої особи на підставі положень закону. Наведене зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання оспоренихдоговорів недійсними.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 лише частково погасив кредитну заборгованість і до нього не могло перейти право регресу до боржника, є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не пред'являв вимог як особа, що набула право регресу, а між Банком і ним укладені договори про відступлення прав вимоги, тобто останній діяв як новий кредитор.

Твердження апелянта з приводу порушень Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» не заслуговує на увагу, оскільки відступлення права вимоги під дію цього Закону не підпадає як таке, що не є зверненням стягнення. Здійснене відступлення права вимоги на користь добросовісного поручителя, а не іншої особи, не відбулось відступлення боргу або кредитної заборгованості, так як відступлено регрес не право вимоги добросовісному поручителю, який виконав свої зобов'язання.

Решта доводів апеляційної скарги стосуються рішень і дій нотаріуса, які є похідними від вимог про визнання недійсними оспорених договорів, а тому на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

До того ж, приватний нотаріус залучений до участі у справі лише як третя особа (а не відповідач), хоча позивач вимагає визнати незаконним і скасувати його рішення, тобто вирішити щодо нього певні права та обов'язки.

Між тим, кожна причетна до спірних правовідносин особа реалізує захист своїх прав та інтересів за допомогою широких процесуальних прав і гарантій. Натомість, незалучення такої особи до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє її цієї можливості.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 28 грудня 2018 р.

Судді: