Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 592/2239/17

провадження № 61-29631 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 квітня 2017 року у складі судді Корольова Г. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 липня

2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначило, що 17 грудня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1.) укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування банківського рахунку № SU0KX5, за умовами якого відповідачу відкрито поточний гривневий та картковий рахунок, а також видано картку

№ НОМЕР_1. Відповідно до додатку №7 до цього договору, підписаного сторонами 18 серпня 2008 року - регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок (далі регламент), відповідачу

19 серпня 2008 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 7 000, 00 грн, який

18 вересня 2008 року збільшено до 8 800,00 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по кредиту в розмірі 64 852,60 грн., позивач просив стягнути з нього зазначену суму, а також відшкодувати судові витрати у розмірі 1 600,00 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду за захистом порушених прав з пропуском строку позовної давності, оскільки останній платіж за договором був здійснений

13 липня 2010 року, позов подано 02 лютого 2017 року, а тому ураховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, та не надання позивачем доказів поважності причин її пропуску, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2017 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» залишена без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 квітня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимогПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки не дивлячись на його переривання поданням 12 травня 2009 року заяви про видачу судового наказу, перебіг строку розпочався заново після скасування судового наказу 25 серпня 2011 року, тоді як позивач звернувся до суду з позовом 02 лютого 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник просив скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2017 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені, та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судами не ураховано та не надано належну оцінку тому, що строк позовної давності за вимогами банку про повернення процентів за користування кредитом повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, оскільки за умовами кредитного договору відповідач зобов'язаний щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. З огляду на наведене, а також на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, про те, що у випадках, коли кошти за кредитним договором в належному розмірі не повернуто, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню у межах строку позовної давності, заявник вважав безпідставними висновки судів застосування позовної давності до вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у розмірі 30 596, 00 грн та пені у розмірі 4 582,21 грн.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 грудня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування банківського рахунку №SU0KX5, за умовами якого відповідачу відкрито поточний гривневий рахунок

№ НОМЕР_2 та картковий рахунок, а також видано картку

№ НОМЕР_1.

Згідно погодженого сторонами 18 серпня 2008 року регламенту (додаток №7 до договору), відповідачу 19 серпня 2008 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 7 000, 00 грн, який 18 вересня 2008 року збільшено до 8 800,00 грн. На час ухвалення оскаржуваних судових рішень, відповідач припинив підприємницьку діяльність.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до положень пунктів 1.4 та 1.6 розділу 1 регламенту овердрафтове кредитування здійснюється з періодом безперервного користування кредитом не більше 30 днів, клієнт зобов'язаний здійснювати погашення кредиту, отриманого в межах установленого ліміту, не пізніше терміну закінчення періоду безперервного кредитування кредитом.

Процентна ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку по кредиту, у випадку не погашення кредиту після закінчення 30-ти днів з дати початку безперервного користування кредитом, починаючи з 31-ого дня клієнт сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі подвійної ставки річних інтервалу «16-30 днів» від суми залишку непогашеної заборгованості (пункт 3.2 розділу 3, пункти 4.1 та 4.2 розділу 4 регламенту).

Таким чином, умовами кредитного договору передбачено обов'язок погашення процентів за користування кредитом періодичними щомісячними платежами.

З матеріалів справи убачається, що відповідач умови договору належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 01 лютого 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 64 852,60 грн, з яких 8 778,51 грн - заборгованість по тілу кредиту; 36 496,88 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 19 582,21 грн - загальна сума нарахованої пені.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Що стосується застосування судами позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до пункту 5.4 регламенту сторони погодили строк позовної давності за вимогою про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) тривалістю 5 років.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Відповідно до частини другої та третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судами установлено, що перебіг строку позовної давності був перерваний

12 травня 2009 року поданням позивачем заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 грудня 2004 року №SU0KX5.

Останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 13 липня

2010 року (в останній місяць дії кредитної картки № НОМЕР_1), а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 02 лютого 2017 року.

Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, а тому, ураховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суди обгрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої до 31 липня 2010 року (останнього дня місяця дії картки), за спливом строку позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеним у постанові № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, відповідно до якого перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Доводи заявника про необгрунтованістьвідмови судів попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за кредитом у розмірі 30 596,00 грн та пені за процентами у розмірі 4 582, 21 грн з огляду на те, що зобов'язання за кредитним договором не припинені належним виконанням, а тому з відповідача підлягають стягненню проценти за кредитом та пеня за процентами у межах строку позовної давності, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від

02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, є безпідставними з огляду на наступне.

З метою забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах та пені, нарахованих за період з 01 серпня 2010 року до 01 лютого 2017 року, з підстав пропуску ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на правомірність нарахування позивачем зазначеної заборгованості та наявність правових підстав для застосування до таких вимог позовної давності.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося із спливом строку дії договору, що відповідає строку дії кредитної картки, починаючи з 01 серпня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» не мав права нараховувати проценти, а тому до вимоги позивача про стягнення процентів за період з 01 серпня 2010 року до 01 лютого 2017 року позовна давність не може бути застосована, оскільки така вимога є необгрунтованою.

З огляду на положення частин другої та третьої статті 549 ЦК України, відповідно до яких пеня є неустойкою, яка обчислюється у процентах від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання, за відсутності правових підстав для нарахування процентів після 31 липня 2010 року, відсутні правові підстави і для нарахування пені за указаний період.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 01 серпня 2010 року до 01 лютого

2017 року, не підлягають задоволенню у зв'язку з їх необгрунтованістю.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від

05 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2017 року, помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 01 серпня 2010 року до 01 лютого 2017 року, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог з підстав їх необгрунтованості.

Висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої до 31 липня 2010 року, є законними та обгрунтованими, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин, нормою права, що підлягає застосуванню, надали оцінку доводам та доказам сторін, та дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 01 серпня 2010 року до 01 лютого 2017 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик