АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» липня 2018 року

м. Харків

справа № 629/485/13-ц

провадження № 22ц/790/3069/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2,

відповідач - Державне підприємство «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2018 року в складі судді Каращука Т.О.,

в с т а н о в и в:

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року по справі за його позовом до Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за нововиявленими обставинами, яку в подальшому уточнив.

Заява мотивована тим, що із постанови заступника начальника СВ ЛВ на ст. Лозова УМВС України на Південній залізниці ОСОБА_3 про закриття провадження у кримінальній справі, провадження по якій відкрито за його скаргою, яку він отримав 27 жовтня 2015 року і яку (постанову) ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 червня 2015 року скасовано, йому стало відомо про те, що при його звільненні слідством встановлено більш ніж 7 порушень трудового законодавства. Зокрема, в постанові зазначено, що «графік роботи підприємства на 2013 рік до Панютинської селищної ради у 2012 році не надходив для затвердження, що виключає можливість ознайомлення з ним ОСОБА_1М.»; що в матеріалах кримінального провадження є пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які стверджували, що з 02 січня 2013 року по 13 січня 2013 року на підприємстві були вихідними днями, і вони також не працювали в ці дні. Проте, вони не були допитані в судовому засіданні в 2013 році, оскільки тільки в жовтні він мав змогу детально ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.

Також зазначив, що начальники цехів складали списки робітників, які повинні були працювати у ці дні, в яких його прізвище відсутнє. В цій же постанові вказано, що виконуючий обовязки директора Державного підприємства «Укрспецвагон» ОСОБА_7 на час його звільнення період хвороби 02,03,04 та 08 січня 2013 року помилково було сприйняте як умисне вчинення ним адміністративного проступку - прогулу.

Вказав, що ці обставини існували в період першого розгляду справи та при ухваленні рішення суду від 04 квітня 2013 року, але не були відомі ні суду, ні учасникам процесу і не були враховані через невідомість їх суду та йому, як позивачу, з причини, що від них не залежали, а не в результаті помилки суду, а отже є нововиявленими обставинами, які стали йому відомі тільки 27 жовтня 2015 року, тому 05 листопада 2015 року він звернувся з заявою до суду.

Вказав, що в постанові слідчого встановлено, що при його звільненні керівництвом Державного підприємства «Укрспецвагон» не додержано процедури, передбаченої частиною 3 статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», оскільки він є депутатом Панютинської селищної ради як на час розгляду справи, так і на даний час. Зазначене порушення допущено через незабезпечення виконуючим обовязки директора Державного підприємства «Укрспецвагон» ОСОБА_7, який 22 січня 2013 року прийняв рішення про його звільнення з підприємства без дотримання вищезазначених вимог законодавства щодо необхідності не менш ніж за 15 днів повідомити про звільнення депутата місцевої ради, яке готується, відповідну місцеву раду та особисто депутата місцевої ради. Даний факт був відомий на час розгляду справи, але рішення по посадовій особі ОСОБА_7 прийнято тільки 27 жовтня 2015 року, що також є нововиявленою обставиною.

Зазначив, що допитаний в якості свідка ОСОБА_8 показав, що начебто дозвіл на його звільнення Комісія по трудовим спорам підприємства надавала, хоча йому повідомили, що його питання Комісія не може розглядати. Не була допитана лікар ОСОБА_9, яка пояснила на слідстві, що він дійсно хворів з 02 січня 2013 року по 12 січня 2013 року і фізично не міг скоїти прогули.

12 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про поновлення пропущеного строку, мотивуючи відсутністю необхідних юридичних знань.

Просив переглянути у звязку з нововиявленими обставинами рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року, скасувати його і призначити справу до нового розгляду.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2018 року, в якій ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 травня 2018 року виправлено описку, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги заяви. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що суд першої інстанції визнав ідентичними підстави даної заяви та заяви, яка була переглянута постановою Верховного Суду від 11 січня 2018 року; що судом першої інстанції порушені його права, оскільки не допитано свідків.

21 червня 2018 року від Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій товариство вказав, що наведене в заяві ОСОБА_1 не є нововиявленими обставинами, тому підстав для задоволення його заяви не вбачається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що наведені в заяві обставини не є виходячи з змісту статті 423 ЦПК України, нововиявленими.

Відповідно до частин 1,2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Як вбачається з пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Нововиявленими обставинами за своєю юридичною суттю є фактичні дані, що у встановленому порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення.

Для вирішення питання про наявність підстав для перегляду судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами, необхідно розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою слідчого СВ Лозівського МВ ГУ МВС України в Харківській області про закриття кримінального провадження від 27 жовтня 2015 року кримінальне провадження № 0000279 закрито в звязку з відсутністю в діях посадових осіб Державного підприємства «Укрспецвагон» складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172 КК України.

Із змісту заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами вбачається, що ОСОБА_1 вважав, що встановлені постановою слідчого СВ Лозівського МВ ГУ МВС України в Харківській області про закриття кримінального провадження від 27 жовтня 2015 року обставини, а саме неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є істотними для справита нововиявленими.

Проте, наведені в заяві ОСОБА_1 обставини, є підставою для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник пояснили, що рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову, є чинним. До суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на зазначене рішення ОСОБА_1 не звертався. Постановою Верховного Суду від 11 січня 2018 року його касаційну скаргу на ухвалу Лозівського міськрайонного с уду Харківської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року за його заявою про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами, але з інших підстав, залишено без задоволення.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв'язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Однак, матеріали справи свідчать про те, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 в своїй заяві та які викладені в постанові слідчого про закриття кримінального провадження, не мають суттєвого та неспростовного характеру і не можуть бути, виходячи з змісту статті 423 ЦПК України, нововиявленими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції належним чином оцінивши подані ОСОБА_1 докази, застосувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють дані правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви.

Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_10

Повний текст постанови складено 05 липня 2018 року.