Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/18347/14-ц

провадження № 61-29918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація,

треті особи: управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у складі судді Ладиченка С. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 серпня 2014 року на підставі поданої нею заяви вона отримала відповідь відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до якої їй було відмовлено в прийнятті рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1, оскільки згаданий будинок розташований на території історико-культурного (архітектурного) заповідника. Таку відмову вона вважає незаконною, оскільки Законом України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» визначено перелік об'єктів, які не підлягають приватизації, і у вказаному переліку будинок АДРЕСА_1 не міститься. Також зазначений будинок не внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Крім того, нею була отримала відповідь управління охорони культурної спадщини № 066/07-1594 про те, що обмежень приватизації цієї квартири не існує.

Ураховуючи зазначене ОСОБА_1 просила суд визнати дій Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови їй у приватизації квартири АДРЕСА_1 такими, що не відповідають закону та зобов'язати їх вчинити дії щодо приватизації зазначеної квартири.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відмова Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації в приватизації квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованою і відповідає Закону України «Про охорону культурної спадщини», який є спеціальним законом у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини, оскільки урочище Китаєво, де розташований спірний будинок є архітектурним заповідником, тому для приватизації зазначеного житла ОСОБА_1 потрібно було погодити умови його приватизації з належним органом охорони культурної спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не здійснила дій щодо попереднього погодження приватизації у відповідному органі охорони культурної спадщини, тому відмова Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації в приватизації квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованою та відповідає приписам Закону України «Про охорону культурної спадщини», який є спеціальним законом у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення районного суду та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки немає встановлених меж території історико-культурного заповідника, то відсутні докази знаходження спірного будинку на території заповідника. Вважає, що спірний будинок не підпадає під юрисдикцію статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини», у зв'язку з чим не узгоджується з приписами пунктів 1.4, 1.8 Державно-будівельних норм України Б.2.2-2-2008, що спростовує висновки судів про знаходження спірного будинку в зоні охоронюваного ландшафту, але вказані обставини судами не були прийняті до уваги при ухваленні рішень, що призвело до неправильного вирішення цієї справи, оскільки судами були застосовані норми, які не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої і апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до листа Органу приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 серпня 2014 року № 085/26-295, адресованого начальнику відділу (Центру) надання адміністративних послуг Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 відмовлено у наданні Дозволу на приватизацію квартири, оскільки будинок № 32/4 по вул. Китаївській у м. Києві знаходиться в межах території історико-культурного (архітектурного) заповідника (а.с. 15 т. 1).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві», визначено, що комплекс пам'яток архітектури монастиря в межах її існуючої території Китаєва відноситься до архітектурних заповідників (підпункт 1.1 додатку № 1). Підпунктом 3.4.2 пункту 3.4 цього розпорядження до зони охоронюваного ландшафту, відноситься, в тому числі і вулиця Китаївська.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За змістом частин першої та другої статті 2 вказаного Закону, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово- паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зони охорони пам'ятки (далі -зони охорони) - це встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Пунктом 1.4 Державно-будівельних норм України (ДБН) Б.2.2.2.-2008 «Планування та забудова міст і функціональних територій». Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження науково-проектної документації щодо визначення меж та режимів використання зон охорони пам'яток архітектури та містобудування» (далі -ДБН Б.2.2.2-2008) передбачено, що до зон охорони пам'яток архітектури та містобудування належать: охоронні зона; зона регулювання забудови; зона охоронюваного ландшафту.

Відповідно до пункту 1.7 ДБН Б.2.2.2.-2008, зона охоронюваного ландшафту -природна чи переважно природна з розосередженою іншою традиційною забудовою територія за межами охоронної зони, з якою пам'ятка має активний візуальний зв'язок. Вона визначається для збереження і реабілітації природних територій та утворень, які є характерним історичним середовищем пам'ятки і відіграють важливу роль в образі населеного місця або окремому пейзажі, що містить пам'ятку.

Статтею 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам'ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам'ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам'ятки, робіт, які майбутній власник зобов'язується провести на пам'ятці з метою утримання її в належному стані. Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам'ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державнуполітику у сфері охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Закон України «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та Закон України «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними законами у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2000 від 28 вересня 2000 року визнано, що положення пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22 лютого 1994 року відповідають Конституції України (є конституційними).

Крім того, Конституційним Судом роз'яснено, що приватизація державного фонду - це відчуження державної власності на користь громадян України, а питання щодо державної власності, в тому числі встановлення обмежень на приватизацію окремих об'єктів державного житлового фонду, зокрема, визначення правового режиму власності шляхом прийняття відповідного закону, а також затвердження переліку об'єктів права державної власності, в тому числі об'єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації, уповноважена вирішувати Верховна Рада України відповідно до пункту 36 статті 85 та пункту 7 частини першої статті 92 Конституції України.

Відповідно до статті 24 Конституції України під словосполученням «місце проживання» мається на увазі місце проживання громадян за територіальною ознакою (село, селище, місто чи інша адміністративно-територіальна одиниця), а не конкретне жиле приміщення (будинок, квартира, службова квартира). Тому включення Законом певних жилих приміщень до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, не може розглядатися як обмеження прав людини за ознакою місця проживання. Включення окремих квартир (будинків) державного житлового фонду до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, зумовлюється особливістю правового статусу територій, на яких вони розташовані, або самих цих об'єктів. З огляду на це не можна розцінювати як обмеження прав і свобод людини і громадянина визначення Верховною Радою України конкретних об'єктів державного житлового фонду, які не підлягають приватизації виходячи з цільового призначення жилих приміщень та інших обставин, пов'язаних з особливістю їх правового режиму, що унеможливлюють передачу цих жилих приміщень у приватну власність.

Таким чином, положення пункту 2 статті 2 Закону необхідно розглядати не як обмеження прав людини за ознакою місця проживання, а як обмеження щодо окремих об'єктів державного житлового фонду, які можуть бути передані у власність громадян України.

Оскільки, Закон України «Про охорону культурної спадщини» є чинним Законом України у сфері регулювання відносин щодо приватизації та узгоджується з пунктами 1.4 та 1.8 Державно-будівельних норм України Б.2.2.2.-2008 «Планування та забудова міст і функціональних територій», тому за наявності колізії у правовому регулюванні відносин приватизації квартир, суди дійшли правильного висновку про те, що при вирішенні цієї справи необхідно застосовувати та враховувати норми спеціального законодавства.

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відмова Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованою та відповідає приписам Закону України «Про охорону культурної спадщини». При цьому, правильно послались на те, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» визначено, що комплекс пам'яток архітектури монастиря в межах її існуючої території Китаєва відноситься до архітектурних заповідників, а вулиця Китаївська - до зони охоронюваного ландшафту, а, отже, на ці правовідносини поширюється зазначений спеціальний закон, який вимагає попереднього погодження умов приватизації такого житла з належним органом охорони культурної спадщини, що і було враховано відповідачем при відмові позивачеві у приватизації вказаної квартири.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на те, що будинок, у якому розташована зазначена квартира, не знаходиться на території заповідника є необґрунтованими, оскільки спростовуються наведеними у рішенні доказами про його знаходження в межах території історико-культурного (архітектурного) заповідника та зони охороньованого ландшафту, а тому на такі правовідносини поширюється дія зазначеного спеціального законодавства. При цьому ці посилання не спростовують правильність висновків судів про те, що відмова відділу приватизації у прийнятті рішення щодо приватизації зазначеної квартири, та необхідності погодження умов її приватизації ОСОБА_1 з належним органом охорони культурної спадщини.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта