ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2018 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою від 06.03.2017 року в сумі 8000 дол. США, що становить за офіційним курсом долара США до гривні 208 640 грн, а також три процента річних в сумі 2432 грн та судові витрати по справі. Свої вимоги обґрунтував тим, що він надав відповідачеві в позику грошові кошти в розмірі 8 000 дол.США без сплати відсотків за користування ними, на підтвердження чого було складено розписку. Відповідно до розписки відповідач зобовязаний був повернути отримані грошові кошти в термін до 31.12.2017 року, проте цього зроблено не було, що і стало підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним, просив позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надавши відзив на позовну заяву, в якому вказав, що ним дійсно була написана розписка 06.03.2017 року щодо отримання начебто 8000 доларів США, проте кошти взагалі ОСОБА_3 йому не передавались. Також вказав, що стосунки, які склалися між ним та ОСОБА_3 знаходяться на вирішенні питання щодо господарських відносин між підприємствами ПП «Самсон-К», де він є засновником та директором та ОСОБА_3 Так, 2005 році ПП «Самсон-К» та ОСОБА_3 збудували АЗС в місті Сквира. Право власності на земельну ділянку та приміщення АЗС оформлене на ПП «Самсон-К». В 2013 році ОСОБА_3 зареєстрував ТОВ «Евро Паливо», де він являється учасником товариства та директором, починає працювати на АЗС з адресою: м.Сквира, вул. Карла Лібкнехта, 147Б на правах оренди цілісного майнового комплексу АЗС. В березні 2017 року ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_2 написати вказану розписку в обмін на те, що він звільнити приміщення АЗС і дасть йому можливість працювати, і тим самим вирішиться питання щодо розрахунків між ними по будівництву АЗС. Так ним і була написана розписка, проте ніяких грошей за даною розпискою отримано не було, а ОСОБА_3 не передавав коштів. Окрім того, після складання розписки сторони вели листування щодо уточнення суми розрахунку боргу, який виник між ПП «Самсон-К» та ОСОБА_3 по будівництву АЗС. Виходячи з викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 06 березня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 суму в розмірі 8000 доларів США. на безвідсотковій основі. Кошти зобовязався повернути до 31.12.2017 року (а.с. 9).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд оцінюючи таку розписку в розумінні положень ЦК України вважає, що між сторонами в даному випадку укладений договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових сум позичальнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач.

Разом з тим, заперечуючи проти позову відповідач факт написання власноручно такої розписки підтвердив, однак заперечував факт отримання ним в борг від позивача грошової суми, оскільки розписка була написана ним не у звязку з виникненням між сторонами правовідносин з договору позики, а на виконання існуючих між ним, як засновником ПП «Самсон-К», та позивачем господарським відносин.

Дослідивши розписку від 06 березня 2017 року суд встановив, що даний документ має правову природу щодо підтвердження правовідносин з договору позики, оскільки містить посилання на те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у зазначеній в ній сумі, має посилання на те, ким саме йому передані гроші, коли він повинен повернути гроші.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, в яких він зазначив, що судами неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики, а підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.

Так, за правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показав, що він працює оператором на АЗС, начальником якого є ОСОБА_3 6 березня 2017 року на АЗС заїхав ОСОБА_2, а його покликали бути присутнім при передачі 8 тис. доларів в борг. Так, при ньому були перераховані та передані ОСОБА_2 кошти у сумі 8 тис. дол.США по 100 дол. купюрам. Тиску на ОСОБА_2 при підписанні розписки не було.

Покази свідка ОСОБА_4В приймаються судом до уваги, оскільки вони є послідовними, не суперечать поясненням позивача та іншим доказам у справі.

Між тим, висновок суду щодо підтвердження факту одержані позичальником від позикодавця грошових коштів в сумі 8 тис. дол.США не грунтується виключно на показах свідка ОСОБА_4, оскільки перш за все приймаються до уваги умови договору позики, що зафіксовані у розписці від 06 березня 2017 року.

За змістом ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В даному випадку відповідачем не було спростовано обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги.

Зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо неотримання спірної грошової позики в день складання розписки. Жодного належного і допустимого доказу на підтвердження своїх доводів про безгрошовість договору позики відповідач суду не надав.

Натомість на підтвердження факту існування боргових зобов'язань позичальника

ОСОБА_3 надав суду оригінал розписки, яка підтверджує як факт укладання сторонами договору позики, так і факт невиконання позичальником свого обов'язку повернути позику в обумовлені договором строки.

Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов'язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача, суд приходить до висновку, що відповідачем зобов'язання за договором не виконані.

При визначені суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6- 79цс14, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14).

Відповідно до розяснень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

На день ухвалення рішення курс долара становить 26,18 грн., тому сума заборгованості в національній валюті становить 209440 грн.

Разом з тим, враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, закладений у ній принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає, що оскільки позивачем розрахунок заборгованості проведено виходячи з курсу долара 26.08 грн., внаслідок чого заявлена сума заборгованості є меншою, то з відповідача слід стягнути саме заявлену позивачем суму 208640 грн. в межах заявлених позовних вимог.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527?545 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, договором позики визначений строк виконання до 31.12.2017 року, тому період прострочення починається саме з цієї дати та становить 142 дня (до 23.05.2018 року).

Таким чином, 3% річних від 208 640 грн. становить 2435 грн. (208 640 грн. х 3% х 142 (кількість прострочених днів) /365 днів.

Отже, розмір 3-х процентів річних від простроченої суми становить 2435 грн.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 76 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним договором позики. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 2110 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 510, 526, 527, 533, 545, 628, 638, 1046, 1047, 1048 ЦК України, ст.ст. 76, 206, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП:НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 06 березня 2017 року в розмірі 208640 грн. (двісті вісім тисяч шістсот сорок) грн., три відсотки річних від простроченої суми заборгованості за договором позики від 06 березня 2017 року в розмірі 2435 грн. (дві тисячі чотириста тридцять пять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 2110 (дві тисячі сто десять) грн.

Повний текст рішення виготовлений 05 липня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст.ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя Є.Ю.Чернишова