Постанова

Іменем України

18 червня 2018 року

м. Київ

справа № 359/2756/17

провадження № 61-133св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач -ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути зі ОСОБА_5 борг за договором позики у розмірі 15 000,00 грн та 1 500,00 дол. США, відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1 103,00 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 104,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29 листопада 2016 року він надав у борг ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн та 1 500,00 дол. США, які остання згідно з наданою нею розпискою зобов'язався повернути через три місяці.

Посилаючись на те, що відповідач порушила взяті на себе зобов'язання, у встановлений строк борг не повернула, просив позов задовольнити.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 15 000,00 грн та 1 500 дол. США, що еквівалентно 39 240,00 грн, 3 % річних, що складає 156,00 грн, проценти, що складають 1 103,00 грн, усього 55 499,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов'язання за вказаним договором, у зв'язку з чим він зобов'язаний сплатити суму боргу, проценти за позикою відповідно до статті 1048 ЦК України та 3 % річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків про стягнення з неї заборгованості.

Крім того, зазначала, що вона не була повідомлена про розгляд справи, у зв'язку з чим була позбавлена права подати свої заперечення та не мала можливості надати суду докази, які б могли вплинули на вирішення спору.

У січні 2018 року ОСОБА_6 подав відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_5 та залишити без змін судові рішення судів попередніх інстанцій як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про стягнення боргу за договором позики.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 359/2756/17 передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Націнального банку України.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у випадку неповернення позичальником суми позики своєчасно борг позичальника складатиме суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України.

Судами встановлено, що 29 листопада 2016 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн та 1 500,00 дол. США, які остання зобов'язалася повернути через три місяці, надавши відповідну розписку. У встановлений строк борг не повернула.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши факт невиконання відповідачем зобов'язань за укладеним з позивачем договором позики, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання та 3 % річних від простроченої суми.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що вона не була повідомлена про розгляд, у зв'язку з чим не мала можливості надати додаткові докази, колегія суддів також відхиляє, оскільки зазначені обставини спростовуються матеріалами справи.

Встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції в судових засіданнях, призначених на 10 липня 2017 року та 06 вересня 2017 року, був присутній представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, який надавав свої пояснення та заявляв клопотання про витребування доказів.

Клопотання ОСОБА_8 задоволено, витребувано оригінал розписки від 29 листопада 2016 року та оглянуто судом у порядку статті 64 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи).

В судове засідання, призначене апеляційним судом на 07 листопада 2017 року, ні відповідач, ні її представник не з'явились, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 надіслав заяву про перенесення розгляду справи у зв'язку з його занятістю в іншому судовому процесі.

При цьому, сама відповідач також належним чином була повідомлена про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з її підписом (а. с. 71).

Інших клопотань до суду апеляційної інстанції з боку відповідача та її представника не надходило.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

У пункті 41 рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З огляду на вищезазначене, Верховний Суд не вбачає ознак порушення прав відповідача на доступ до суду (стаття 6 Конвенції), права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи (частина друга статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), на змагальність сторін (стаття 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат