Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 344/13445/15-ц

провадження № 61-23442св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Кредитна спілка «Самопоміч»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року у складі судді Пастернак І. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року Кредитна спілка «Самопоміч» (далі - КС «Самопоміч») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 (поручителя) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, КС «Самопоміч» посилалася на те, що 04 червня 2013 року між нею та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2292, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 3 тис. грн терміном на 12 місяців зі сплатою 48 відсотків річних із щомісячною сплатою основної суми та відсотків згідно з графіком розрахунків. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 04 червня 2013 року № 2292. У зв'язку з порушенням відповідачем графіку погашення кредиту утворилася заборгованість. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, КС «Самопоміч» просила стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, що станом на 20 травня 2016 року склала 12 449, 31 грн, та судові витрати.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до КС «Самопоміч» про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що жодних коштів від позивача вона не отримувала, касовий ордер не відповідає вимогам закону, так як у ньому відсутній запис про серію та номер паспорта, неправильно вказано її прізвище, не зазначено про одержання готівки, а підпис в ордері їй не належить. Крім цього, у кредитному договорі цільовим призначенням кредиту вказано навчання, хоча вона в той час ніде не навчалася. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір від 04 червня 2013 року № 2292.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2016 року позови об'єднано в одне провадження.

23 травня 2016 року КС «Самопоміч» подала клопотання про залишення без розгляду позовних вимог, пред'явлених до поручителя ОСОБА_2

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2016 року позовні вимоги КС «Самопоміч» до ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь КС «Самопоміч» 12 449 грн 31 коп. заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2013 року № 2292. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до КС «Самопоміч» про визнання кредитного договору від 04 червня 2013 року № 2292 недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам щодо чинності правочину, відповідачем порушено зобов'язання за договором, а тому заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору відмовлено у зв'язку з недоведеністю заявлених вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2017 рокурішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківського області від 11 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог, а зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог процесуального закону місцевий суд врахував тільки пояснення і докази, надані позивачем, та не взяв до уваги доводів відповідача, які наведені в запереченнях на позовну заяву та поясненнях на підтвердження зустрічного позову, не дав належної оцінки доказам, які наявні в матеріалах справи, а саме: розпорядженню Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 червня 2016 року та листу цієї Національної комісії від 14 червня 2016 року, а також не навів мотивів відмови у їх прийнятті. ОСОБА_1 не укладала кредитний договір. Висновок суду про те, що вона здійснила погашення заборгованості за кредитом, не відповідає дійсності та спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Видатковий касовий ордер не відповідає вимогам закону та не підтверджує факту отримання відповідачем коштів. Суд не взяв до уваги те, що у пункті 1.2. спірного договору зазначено, що цільове призначення кредиту - навчання, однак ні станом на 2013 рік, ні на час подання касаційної скарги відповідач ніде не навчалася. В порушення вимог статті 303 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), апеляційний суд не дослідив доказів, що не були досліджені місцевим судом, та не дав їм належної оцінки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року.

У запереченнях на касаційну скаргу КС «Самопоміч» просила її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи скарги спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Впродовж розгляду справи у місцевому суді ОСОБА_1 заявляла клопотання про призначення експертиз із різних питань, однак в подальшому відмовлялася від їх проведення. При цьому клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження чи спростування факту підписання нею видаткового касового ордера від 04 червня 2013 року вона не заявляла. У спірному договорі, окрім основної заборгованості та відсотків за користування кредитом, іншої відповідальності позичальника не передбачено, а тому посилання відповідача на відсутність детального розпису сукупної вартості кредиту є безпідставним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 344/13445/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 04 червня 2013 року між КС «Самопоміч» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2292, за умовами якого позичальник (відповідач) отримала 3 тис. грн на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечення.

Згідно з пунктом 1.4. кредитного договору термін користування кредитом встановлюється з 04 червня 2013 року по 04 червня 2014 року.

Плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 48 відсотків річних за фактичну кількість календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту (пункт 2.1.).

У пункті 2.4. кредитного договору зазначено, що у разі несвоєчасного надходження планового платежу повністю або частково, або із запізненням більше ніж на три календарні дні цей кредит визнається кредитом з підвищеним рівнем ризику.

Пунктом 2.5. кредитного договору передбачено, що протягом терміну визнання кредиту з підвищеним ризиком відсоткова ставка за ним встановлюється у розмірі 108 % річних.

ОСОБА_1 була ініціатором укладення договору, в момент його підписання вона була ознайомлена з його умовами та могла обирати або не погоджуватися на певні умови, однак цього не зробила. При укладенні кредитного договору позичальник також ознайомилася з усіма умовами кредитування, що підтверджується її підписами у кредитному договорі від 04 червня 2013 року № 2292 та у графіку розрахунків.

Згідно з видатковим касовим ордером від 04 червня 2013 року ОСОБА_1 отримала 3 тис. грн, про що свідчить її підпис із зазначенням прізвища.

19 листопада 2013 року відповідачем здійснено погашення кредиту на суму 250 грн.

ОСОБА_1 порушила графік погашення кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості (особовою карткою позичальника) станом на 20 травня 2016 року, згідно з яким заборгованість відповідача складає 12 449,31 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 тис. грн, заборгованість за відсотками - 9 449,31 грн.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини третьою статті 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У частині першій статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 1054, 1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог КС «Самопоміч», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальник належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника з врахуванням наданого позивачем розрахунку, правильність якого відповідачем не спростовано. ОСОБА_1 не надала суду власний розрахунок, якій міг би піддати сумніву розрахунок позивача. Оцінивши зібрані докази, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права при розгляді первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором не знайшли свого підтвердження, а тому не можуть бути підставою для скасування судових рішень в частині вирішення цих вимог.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про порушення судами законодавства при вирішенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення сторонами кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема: про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробникуправа в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач за зустрічним позовом в момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконувала їх; відповідач за зустрічним позовом перед укладенням кредитного договору надав позивачу документи, в яких містилася повна інформація стосовно умов кредитування, позивальник була ознайомлена зі змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 04 червня 2013 року ОСОБА_1 підписала графік розрахунків за договором № 2292.

У разі незгоди з умовами кредитного договору позивач за зустрічним позовом мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договору), та протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак таким правом ОСОБА_1 не скористалася, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору.

Встановивши, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 були відомі всі викладені в ньому умови та не існувало ніяких інших обставин, які б змусили її прийняти невигідні для неї умови договору, порушень закону з боку відповідача не виявлено, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Аргументи касаційної скарги про те, що місцевий суд врахував тільки пояснення і докази, надані стороною позивача, та не взяв до уваги доводів відповідача, є безпідставним, так як в оскаржуваному рішенні судом дано оцінку доводам обох сторін та наявним у справі доказам і наведено відповідні мотиви.

Стосовно не надання місцевим судом оцінки розпорядженню Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 30 червня 2016 року та листу цієї Національної комісії від 14 червня 2016 року, в яких зазначено, що при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 КС «Самопоміч» було порушено вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», то вказані документи не є підставою для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору. При вирішенні вказаної позовної вимоги ОСОБА_1 місцевий суд дав оцінку доводам позивача за зустрічним позовом, перевіривши їх на предмет відповідності кредитного договору положенням ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», і дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного договору.

Доводи щодо не укладення ОСОБА_1 кредитного договору та не здійснення нею погашення за кредитом спростовуються наявними в матеріалах справи та дослідженими судом доказами, зокрема розрахунком заборгованості за кредитом та випискою по рахунку, якими підтверджується факт погашення позичальником кредиту 19 листопада 2013 року в сумі 250 грн, що вказує на часткове виконання нею зобов'язань за договором.

Посилання на те, що видатковий касовий ордер не відповідає вимогам закону та не підтверджує факту отримання відповідачем коштів, не заслуговує на увагу, оскільки клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження чи спростування факту належності їй підпису на видатковому касовому ордері ОСОБА_1 не заявляла і не довела іншими належними та допустимими доказами вказані обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень проти позову банку. Наявні у касовому ордері помилки (описки) не свідчать про не підписання його позичальником. Факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем коштів встановлений місцевим судом на підставі повного з'ясування обставин справи та належної оцінки наданих сторонами доказів.

Доводи касаційної скарги про неврахування місцевим судом того, що у пункті 1.2. кредитного договору зазначено цільове призначення кредиту - навчання, однак ні станом на 2013 рік, ні на час подання касаційної скарги відповідач ніде не навчалася, на правильність оскаржуваних рішень не впливають, оскільки той факт, що позичальник станом на 2013 рік не навчалася, не спростовує факт укладення договору та отримання нею кредитних коштів. Крім цього, таку інформацію було зазначено самою ОСОБА_1 в заяві на отримання кредиту від 31 травня 2013 року, яку й було відображено у кредитному договорі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик