АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1134/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: на ухвалу Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про зняття заборони на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що під час оформлення спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4, дізналася у нотаріуса про те, що на майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Корсунь-Шевченківський район, м. Корсунь-Шевченківський, вул. Чехова, 1 накладена заборона. Вищевказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Корсунь-Шевченківською державною нотаріальною конторою 11 серпня 1995 року за реєстровим №2-2150.

Через державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження та єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна було зясовано, що 14.05.2007 року Корсунь-Шевченківською державною нотаріальною конторою була зареєстрована заборона на нерухоме майно під реєстраційним номером обтяження 4945054 на підставі повідомлення, б/н, виданого 14.04.1972 року Корсунь-Шевченківським Мехзаводом. Особа, майно/права якої обтяжується є ОСОБА_5.

Вказує, що на даний час особи майно/права, якої обтяжувались - ОСОБА_5 немає в живих, а Корсунь-Шевченківського Мехзаводу, на підставі повідомлення якого була накладена заборона не існує, а тому вважає, що на належне їй майно безпідставно накладено заборону, чим порушено її майнові права щодо розпорядження власністю.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просила суд зняти заборону на нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Черкаська область, м. Корсунь-Шевченківський, вул. Чехова, 1), накладену на підставі повідомлення, б/н, виданого 14.04.1972 року Корсунь-Шевченківським Мехзаводом та внесеного 14.05.2007 року до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 4945054, шляхом внесення відповідних змін до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Корсунь-Шевченківського державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про зняття заборони на нерухоме майно.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що за змістом даного позову та заявлених позовних вимог не вбачається наявності спору про право між позивачем та з будь-яким іншим субєктом цивільних правовідносин. Заявлена позовна вимога до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Черкаській області стосуються виключно необхідності зобовязання її судом вчинити певні юридично значущі дії на користь позивача.

Суд вважав, що оскільки вчиняючи реєстраційні дії, повязані з веденням Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нотаріус діє на підставі ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто як адміністратор такого реєстру, відповідні повноваження якому делеговані Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, то у даному випадку він виступає як субєкт владних повноважень у розумінні КАС, а тому справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її необґрунтованість та порушення судом норм процесуального права, просила її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що статтею 186 ЦПК України передбачений виключний перелік підстав щодо відмови у відкритті провадження у справі, і такої підстави як відсутність спору про право в даному переліку немає.

Вказує, що вона не оспорює законність накладеної у 1972 році заборони на майно на підставі повідомлення, б/н, виданого 14.04.1972 року Корсунь-Шевченківським Мехзаводом, проте наявність заборони позбавляє її права вільного розпорядження своїм майном. При цьому на сьогоднішній день особи/майно якої були обтяжені в 1972 році немає в живих, а Корсунь-Шевченківський Мехзавод не існує, правонаступників немає.

Крім того, позивач вказує, що не може звернутися до нотаріальної контори із заявою про зняття заборони, а у майбутньому і оскаржити відмову про зняття заборони, оскільки не являється ні боржником, ні кредитором у цій ситуації і законом не передбачено іншого способу захисту її порушених прав, як звернення до суду, при цьому у даній справі ефективним способом захисту її права є звернення саме до місцевого загального суду.

Заслухавши учасників справи, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлена судом першої інстанції ухвала не відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо зокрема заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що позивач звернулась до суду із позовною заявою про зняття заборони на нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Черкаська область, м. Корсунь-Шевченківський, вул. Чехова, 1), накладену на підставі повідомлення, б/н, виданого 14.04.1972 року Корсунь-Шевченківським Мехзаводом та внесеного 14.05.2007 року до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 4945054, шляхом внесення відповідних змін до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

Накладення зазначеної заборони підтверджується Відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 51).

При визначенні предметної та/або суб'єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України вбачається, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду адміністративних справ передбачено статтею 19 КАС України, в якій визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

З огляду на зазначені норми, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі й обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового характеру конкретного субєкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії субєктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення субєктного складу спірних правовідносин (участь у них субєкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернулась до суду з позовом за захистом свого приватноправового інтересу, оскільки порушені її права як власника нерухомого майна.

Відповідно до змісту статей 316, 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі іншої особи. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Також слід звернути увагу, що ОСОБА_3 у позовних вимогах не оспорює рішення, дії чи бездіяльність державної нотаріальної контори, як і не оспорює законності накладення заборони, однак вказує на єдиний можливий ефективний спосіб захисту свого порушеного права в порядку цивільного судочинства, який передбачений нормою статті 16 ЦК України, а саме припинення дії, яка порушує право.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимога щодо зняття заборони на нерухоме майно, яке зареєстроване нотаріусом повинно розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки її предметом у даному випадку є не перевірка адміністративно-розпорядчих дій нотаріуса чи встановлення законності (незаконності) його дій, а зняття заборони безпосередньо повязано із захистом речового (цивільного) права на це майно позивача, яке не може бути захищене у випадку публічно-правових відносин незалежно від того, що відповідач є субєктом владних повноважень у розумінні статті 4 КАС України та здійснював владні управлінські функції на виконання статті 73 ЗУ «Про нотаріат».

Щодо висновку суду першої інстанції, що вказані правовідносини носять публічно-правовий характер, оскільки однією із сторін є нотаріус, який діє як субєкт владних повноважень та, що вказаний висновок суду узгоджується з позицією ОСОБА_6 Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.04.2018 року у справі №826/9928/15, то колегія суддів не може погодитись із зазначеним, виходячи із наступного.

Так, дійсно у зазначеній судом справі відповідачем є нотаріус, тобто наявна тотожність у субєктному складі правовідносин, проте сам спір стосувався незаконності дій нотаріуса, як субєкта наділеного владно-управлінськими функціями, що не відповідає заявленим вимогам позивача у даній справі, оскільки питання щодо незаконності рішень, дій чи бездіяльності нею не заявлялися.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції відповідно до статті 379 ЦПК України, у звязку з порушенням судом норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2018 року скасувати, а матеріали справи направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 липня 2018 року.

Судді: