Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

місто Київ

справа № 643/18339/15-ц

провадження № 61-4131св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК»,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Левковець О. В., ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» на рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 січня 2016 року у складі судді Довготько Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Гальянової І. Г., Колтунової А. І., Костенко Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у листопаді 2015 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» (далі - ПАТ «УКРСОЦБАНК», банк), у якому просив визнати припиненим іпотечний договір від 04 квітня 2008 року № 839/4/27/38/8-292; вилучити запис про іпотеку квартири АДРЕСА_1 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; вилучити запис про заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позов обґрунтовував тим, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (далі - АКБ «УКРСОЦБАНК»), правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНК», та ОСОБА_5 укладений договір кредиту від 04 квітня 2008 року № 839/3/27/38/8-256, згідно з яким ОСОБА_5 наданий кредит у сумі 50 000, 00 дол. США для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1. У забезпечення виконання умов кредитного договору між відповідачем як іпотекодержателем та позивачем як іпотекодавцем, укладений іпотечний договір від 04 квітня 2008 року № 839/4/27/38/8-292, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О.В. за реєстровим № 593. За умовами кредитного договору від 04 квітня 2008 року кошти надаються для придбання квартири АДРЕСА_1. Окрім цього, та обставина, що ОСОБА_5 уклав договір кредиту саме для придбання квартири підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили. ОСОБА_5 на виконання умов договору кредиту був зобов'язаний придбати квартиру за кредитні кошти. Однак внаслідок дій банку, а саме прийняття квартири в іпотеку та накладення заборони на її відчуження в день укладання кредитного договору, ОСОБА_5 не мав можливості придбати зазначену квартиру. Оскільки ОСОБА_5 квартиру не було придбано, то має місце порушення умов договору кредиту щодо цільового використання отриманих грошових коштів. Пунктом 4.5 договору кредиту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків щодо цільового використання кредитних грошових коштів протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти та штрафні санкції. Позивач зазначив, що враховуючи зазначений пункт договору, строк користування кредитом сплив, та договір кредиту припинив свою дію 23 червня 2008 року. Оскільки іпотека не може забезпечувати недійсне (припинене) зобов'язання, а договір кредиту припинив свою дію 23 червня 2008 року, то іпотечний договір є припиненим також з 23 червня 2008 року. Крім того, термін кінцевого погашення кредиту встановлений у договорі кредиту і визначений датою 03 квітня 2015 року, а договір забезпечення діє поки діє основний договір, то на день подання позову договір кредиту й іпотечний договір є припиненими.

Як на правові підстави заявлених вимог позивач навів посилання на статті 9, 17 Закону України «Про іпотеку», статті 11, 16, 252, 256, 257, 261, 316, 217, 530, 531, 548, 586, 593, 626, 628, 629, 638, 1054 ЦК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору припиненим відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_5 виконано не було. Позивач не надав доказів щодо наявності передбачених чинним законодавством підстав для припинення договору іпотеки, з огляду на що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2016 року відхилено, рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що, оскільки нормами цивільного законодавства та умовами кредитного та іпотечного договорів не встановлено такої підстави для припинення дії іпотечного договору, як використання позичальником, ОСОБА_5, отриманих у відповідача кредитних коштів не за цільовим призначенням та порушення ним своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманих у відповідача кредитних коштів, то висновок суду першої інстанції про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог є правильним.

ОСОБА_6, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року, постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та допустили порушення норм процесуального права. Заявник зазначає, що під час ухвалення рішень суди в порушення вимог статті 61 ЦПК України не звернули уваги на наявність судових рішень, які набрали законної сили та якими встановлено ту обставину, що кредитні кошти надавались на придбання спірної квартири. Оскільки ОСОБА_5 у порушення пунктів 3.3.7 та 4.5 кредитного договору квартиру придбано не було, заявник вважає, що кредитний договір припинив свою дію з 23 червня 2008 року у зв'язку з порушенням ОСОБА_5 зобов'язань щодо цільового використання та повернення кредитних коштів. Окрім цього, наведене свідчить, що невиконання обов'язку з повернення грошових коштів свідчить про припинення основного зобов'язання, внаслідок чого це є підставою для припинення і похідного забезпечувального зобов'язання. Заявник також посилався на ту обставину, що за будь-яких обставин строком дії зобов'язання є строком дії договору; у цій справі у кредитному договорі передбачено, що строк виконання зобов'язань спливає 03 квітня 2015 року, отже, з 04 квітня 2015 року кредитний договір та договір іпотеки є припиненими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 08 листопада 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 31 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 квітня 2008 року між АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, згідно з яким позичальник отримав 50 000, 00 дол. США зі сплатою 14 % річних та кінцевим строком погашення до 03 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 7.3 умов цього договору він набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, з урахуванням пункту 7.5 цього договору.

У пункті 7.5. умов кредитного договору його сторони встановили, що у разі якщо позичальник до настання строку погашення першого платежу за кредитом згідно з пунктом 1.1.1 цього договору не звертався до кредитора за одержанням кредиту в порядку, передбаченому у пункті 2.1 цього договору, зобов'язання кредитора щодо надання кредиту, а також дія договору припиняється.

04 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та АКБ «УКРСОЦБАНК» в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту від 04 квітня 2008 року № 838/3/27/38/8-256, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, укладено іпотечний договір № 839/4/27/38/8-292, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Левковець О. Л., зареєстрований у реєстрі за № 593.

Згідно із зазначеним іпотечним договором ОСОБА_3 передав в іпотеку ПАТ «УКРСОЦБАНК» нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до пункту 6.3 іпотечного договору цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов'язання. Дія договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, ця обставина сторонами не заперечувалась, що ОСОБА_5 отримав у відповідача кредитні кошти, проте зобов'язання щодо їх повернення не виконав.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як випливає з пункту 4.5 кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених у пунктах 3.3.7, 3.3.8 договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня сплатити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

За пунктом 3.3.7 кредитного договору позичальник зобов'язаний використовувати кредит лише на цілі, визначені пунктом 1.2 цього договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредиту грошові кошти видаються позичальнику на придбання квартири АДРЕСА_1.

Проаналізувавши наведені положення умов договору, можна дійти висновку, що порушення цільового призначення використання кредитних коштів є підставою для дострокового повернення суми кредиту за вимогою банку.

При цьому, враховуючи, що факт отримання грошових коштів сторонами не заперечувався, та суди встановили факт отримання позичальником грошових коштів, це свідчило про виникнення у ОСОБА_5 зобов'язання достроково повернути отриману ним суму кредиту банку.

Невиконання такого обов'язку з огляду на положення статей 598, 599 ЦК України не свідчить про припинення зобов'язання ОСОБА_5 перед банком за договором кредиту від 04 квітня 2008 року № 839/3/27/38/8-256; навпаки, ці дії позичальника свідчать про прострочення виконання зобов'язання та про наявність підстав у банка для задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна.

Оцінюючи доводи заявника в частині неможливості придбання квартири внаслідок укладення щодо неї іпотечного договору, Верховний Суд врахував, що договір кредиту у цілому або у відповідній частині заявником у цьому провадженні не оскаржується, відомостей про наявність інших судових рішень про визнання договору кредиту недійсним в цій частині не надано, судом не встановлено.

Спростовуючи інший довід ОСОБА_3 щодо припинення зобов'язання у зв'язку із закінченням строку договору кредиту, Верховний Суд керується такими положеннями закону.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві розрізняються такі різні поняття, як «строк договору» та «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення, тобто невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Отже, виходячи з встановлених обставин справи, враховуючи, що позичальником умови договору кредиту щодо обов'язку з повернення суми грошових коштів виконано не було, то в цьому випадку має місце прострочення зобов'язання.

При цьому заявник помилково пов'язує настання строку виконання зобов'язання, зазначеного у пункті 1.1.1 договору кредиту від 04 квітня 2008 року № 839/3/27/38/8-256 - 03 квітня 2015 року із припиненням зобов'язання внаслідок його невиконання, оскільки таке невиконання не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання та є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з пунктом 6.3 договору іпотеки цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов'язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про іпотеку».

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитним договором ОСОБА_5 належним чином не виконано.

У статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у сукупності, правильно керувались тими, що оскільки основне зобов'язання не припинилося, інші об'єктивні підстави для визнання іпотеки припиненою заявником не наведені та судами не встановлені, отже, підстави для визнання іпотечного договору припиненим відсутні, а тому зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заявленого позову.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд розглядає справу у межах доводів касаційної скарги відповідно до правил статті 400 ЦПК України.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 січня 2016 року ухвала Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 13 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик