Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 344/1328/14-ц

провадження № 61-23225св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в Івано-Франківській області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України в Долинському районі Івано-Франківської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року у складі судді Бородовського С. О. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року у складі суддів: Пнівчук О. В., Максюти І. О., Василишин Л. В.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в Івано-Франківській області (далі - Управління виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області), відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України в Долинському районі Івано-Франківської області (далі - відділення виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що наказом Управління виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області від 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин покладених на нього трудових обов'язків та розголошення персональних даних потерпілого на виробництві ОСОБА_3

Позивач вказував, що його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки він не допускав систематичного невиконання без поважних причин своїх трудових обов'язків. Крім того, він не поширював персональних даних ОСОБА_3, також в наказі про звільнення відповідачем не було чітко визначено, в чому саме полягає порушення ним вимог законодавства щодо розголошення персональних даних про особу чи розголошення конфіденційної інформації.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 30 грудня 2013 року, поновити його на посаді завідувача сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих відділення виконавчої дирекціїФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку та 3 000 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем правомірно оголошено позивачу догану, що встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 червня 2014 року, та в подальшому застосовано стягнення у формі звільнення за повторне порушення трудової дисципліни, а також дотримано всі вимоги законодавства та отримано згоду профспілкового органу на звільнення позивача. Крім того, позивачем не надано відповідачу доказів на підтвердження своєї непрацездатності, а за відкриттям листка непрацездатності ОСОБА_1 звернувся після завершення робочого дня.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що зібраними доказами встановлено, що в день звільнення 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 протягом робочого часу з 8.00 год до 17.15 год перебував на роботі, а тому звернення до лікаря з приводу захворювання в цей же день після робочого часу не дає підстав для висновку про звільнення його з роботи в період тимчасової непрацездатності.Відповідачем правомірно застосовано до позивача догану та у подальшому застосовано стягнення у формі звільнення за повторне порушення трудової дисципліни. При звільненні дотримано вимоги трудового законодавства і отримано згоду профспілкового органу на звільнення позивача з роботи.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при новому розгляді справи судами попередніх інстанцій не було враховано висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 29 березня 2017 року, а саме: що позивача було звільнено із порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, оскільки в день звільнення позивачу було відкрито листок непрацездатності. При вирішенні справи суди неповно встановили обставини справи, зокрема, в наказі про звільнення відповідачем чітко не визначено, в чому полягає порушення позивачем вимог законодавства в розголошенні персональних даних про особу чи розголошенні конфіденційної інформації про особу, оскільки останнім жодних відомостей, які становлять персональні дані ОСОБА_3 поширено не було. Згідно рішення Коституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 відомості про майновий стан особи не є конфіденційною інформацією. Таким чином, позивачем не було допущено систематичного невиконання трудових обов'язків без поважних причин, що свідчить про незаконність, безпідставність та необґрунтованість оскаржуваного наказу.

У запереченні на касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області зазначило про те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 матеріальний стан особи є персональними даними про неї, тому довідка від 10 вересня 2013 року про середню заробітну плату ОСОБА_3, акт перевірки достовірності даних про розмір середньої заробітної плати для розрахунку виплат від 16 вересня 2013 року є персональними даними потерпілого ОСОБА_3 До посадових обов'язків позивача входило організовувати роботу, пов'язану із захистом персональних даних при її обробці в частині захисту персональних даних, що містяться в електронних формах баз персональних даних, та в частині формування та функціонування бази даних «Реєстр потерпілих». Вина ОСОБА_1 у розголошенні персональних даних потерпілого ОСОБА_3 повністю підтверджена: заявою ОСОБА_3 від 02 грудня 2013 року про те, що його персональні дані (паспортні дані, акт П-4, довідка про заробітну плату) передані приватним юристам без його згоди; актом проведення службового розслідування від 20 грудня 2013 року; службовою запискою начальника відділення Богачова Р. А. від 13 грудня 2013 року. Крім того, відповідно до табелю обліку робочого часу за грудень 2013 року ОСОБА_1 30 грудня 2013 року працював повний робочий день, був запрошений до Управління Фонду разом із начальником відділення Богачовим Р. А. на засідання комісії по розгляду матеріалів службового розслідування, де йому було надано для ознайомлення акт проведення службового розслідування від 20 грудня 2013 року. Листок непрацездатності був виданий позивачу після закінчення робочого часу, тому при звільненні ОСОБА_1 не було порушено вимог чинного законодавства. Просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 працював в Управлінні виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області на посаді завідувача сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих відділення виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі.

Наказом Управління виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області № 76-ОС від 03 жовтня 2013 року позивачу оголошено догану за неналежне виконання трудових обов'язків. Протоколом комісії по вирішенню трудових спорів від 06грудня 2013 року наказ № 76-ОС від 03 жовтня 2013 року залишено в силі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання частково незаконним та скасування наказу № 76-ОС від 03 жовтня 2013 року відмовлено.

Наказом Управління виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області № 48-К від 30 грудня 2013 року позивача звільнено з посади завідувача сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих відділення виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі за систематичне невиконання працівником обов'язків, передбачених трудовим договором, без поважних причин.

Згідно наказу підставою для звільнення позивача став акт службового розслідування комісії від 20 грудня 2013 року, проведеного на підставі заяви потерпілого ОСОБА_3 від 02 грудня 2013 року та наказу управління виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області, відповідно до якого ОСОБА_1 без отримання особистої згоди потерпілого на виробництві ОСОБА_3 розповсюдив його персональні дані, чим порушив права застрахованої особи, вимоги Закону України «Про захист персональних даних» та накази виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі щодо захисту персональних даних осіб.

Установлено, що наказом відділення виконавчої дирекції № 88-ВД від 20 грудня 2011 року на очолюваний позивачем сектор покладено обов'язок забезпечити збереження персональних даних потерпілих, які звертаються до відділення, та наказом відділення виконавчої дирекції №74-ВД від 22 серпня 2012 року на ОСОБА_1 покладено обов'язок забезпечити збереження персональних даних потерпілих, які звертаються до відділення.

Відповідно до пунктів 3, 7 Положення про сектор відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі на ОСОБА_1 як завідувача сектору було покладено обов'язок ведення обліку потерпілих на виробництві, оформлення та супроводження особових справ потерпілих на виробництві та членів їх сімей, забезпечення зберігання персональних даних про фізичних осіб - потерпілих на виробництві або членів їх сімей, шляхом отримання їх згоди або згоди законних представників на обробку персональних даних, які містяться в справах про страхові виплати потерпілим, та в базі даних «Реєстр потерпілих».

Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Згідно статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані. Сторона, якій передаються персональні дані, повинна попередньо вжити заходів щодо забезпечення вимог цього Закону.

Установлено, що на підставі заяви ОСОБА_3 від 02 грудня 2013 року щодо розголошення його персональних даних працівниками відділення виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі Управлінням виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ в Івано-Франківській області було винесено наказ № 36-ОД від 09 грудня 2013 року про проведення службового розслідування.

За результатами службового розслідування та складеного 20 грудня 2013 року акта, було встановлено, що завідувач сектору відшкодування шкоди та медико-соціального обслуговування потерпілих ОСОБА_1 передав особисті дані потерпілого ОСОБА_3 без його згоди стороннім особам.

Згідно статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Частиною другою статті 147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами дисциплінарного стягнення є догана і звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло одного року.

Таким чином, виявлені за результатами проведеного комісією службового розслідування від 20 грудня 2013 року порушення позивачем, зокрема, розповсюдження ним персональних даних особи без отримання особистої згоди потерпілого на виробництві ОСОБА_3, у зв'язку з чим було порушено права застрахованої особи, вимоги Закону України «Про захист персональних даних» у сукупності із дисциплінарним стягненням за наказом № 76-ОС від 03 жовтня 2013 року складають систематичність порушення ОСОБА_1 покладених на нього обов'язків, що надає право власнику для звільнення такого працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

За вимогами п. 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Згідно копії листка непрацездатності Долинської поліклініки №335888 від 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 звільнений від роботи з 30 грудня 2013 року до 03 січня 2014 року, з 04 січня 2014 року до 08 січня 2014 року, 09 січня 2014 року та рекомендовано стати до роботи 10 січня 2014 року.

Судом першої інстанції установлено, що про наявність листка непрацездатності відповідачу стало відомо 10 січня 2014 року.

У відділенні виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі тривалість робочого дня встановлена з 8.00 год. до 17.15 год., у п'ятницю до 16.00 год., перерва для відпочинку і харчування з 12.00 год. до 13.00год.

Суди установили, що згідно оглянутого у судовому засіданні оригіналу Журналу обліку виходу на роботу працівників відділення виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі ОСОБА_1 своїм власноручним підписом засвідчив факт перебування його на роботі 30 грудня 2013 року з 8.00 год. до 17.15 год. Дана обставина позивачем не спростована.

Крім того, згідно табелю робочого часу ОСОБА_1 відпрацьовано 30 грудня 2013 року повний робочий день (а. с. 104 Т. 1).

Згідно пунктів 2.5, 2.6 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я № 455 від 13 листопада 2001 року, листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із судами попередніх інстанцій про те, що 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 відпрацював повний робочий день, згідно графіка його роботи, та був визнаний непрацездатним після завершення робочого дня.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивача не було порушено вимоги частини третьої статті 40 КЗпП України, оскільки листок непрацездатності було видано після завершення робочого дня.

Доводи касаційної скарги про те, що надана позивачем інформація щодо ОСОБА_3 не містить персональних даних про його особу є необґрунтованими, оскільки відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Установлено, що на позивача як завідувача сектора було покладено обов'язок забезпечення зберігання персональних даних про фізичних осіб - потерпілих на виробництві або членів їх сімей шляхом отримання їх згоди або згоди законних представників на обробку персональних даних, які містяться в справах про страхові виплати потерпілим та в базі даних «Реєстр потерпілих». Згідно заяви ОСОБА_3 від 02 грудня 2013 року його персональні дані (паспортні дані, акт П-4, довідка про заробітну плату) були передані приватним юристам без його згоди, вказані обставини також підтверджуються актом проведення службового розслідування від 20 грудня 2013 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки суд касаційної інстанції виходив із того, що лікарняний лист відкрито в день звільнення, а доказів протилежного немає. Разом з тим, апеляційним судом при новому розгляді справи було досліджено оригінал Журналу обліку виходу на роботу працівників відділення виконавчої дирекції ФСС НВВ ПЗ України в Долинському районі, згідно якого ОСОБА_1 власним підписом засвідчив факт перебування на роботі 30 грудня 2013 року з 8.00 год. до 17.15 год. Вказані обставини позивач не заперечував.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивача звільнено із дотриманням вимог трудового законодавства, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик