Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 127/23458/16-ц

провадження № 61-25926св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2017 року у складі судді Ревтюх О. А. та рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Голота Л. О., Зайцева А. Ю., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ДП «Центру державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Позов мотивований тим, що з 12 березня 1987 року позивач працювала на ДП «Державна картографічна фабрика». Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 09 січня 2013 року № 5 вирішено реорганізувати ДП «Державна картографічна фабрика» шляхом приєднання до ДП «Центр Державного земельного кадастру» та створення на його базі структурного відокремленого підрозділу Вінницький відокремлений підрозділ Центр ДЗК. У зв'язку з реорганізацією та перереєстрацією підприємства 01 грудня 2015 року відповідач була звільнена з ДП «Центр державного земельного кадастру».

На день припинення трудових відносин за ДП «Державна картографічна фабрика» рахувалася заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі позивачці в сумі 2 145,74 грн.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2015 року, стягнуто указану заборгованість по заробітній платі з відповідача на користь позивача, однак фактичний розрахунок проведено лише 15 серпня 2016 року.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період невиплати належної заробітної плати з 08 липня 2013 року по 15 серпня 2016 року, що становить 722 робочих дні та дорівнює 102 022,03 грн.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичного розрахунку за період з 08 липня 2013 року по 15 серпня 2016 року в сумі 102 022,03 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не дотримався вимог статей 43, 47, 116, 117 КЗпП України та не виплатив вчасно заробітну плату позивачу.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичного розрахунку за період з 02 грудня 2015 року по 15 серпня 2016 року в сумі 27 035,36 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 була звільнена 01 грудня 2015 року, тому з 02 грудня 2015 року і до фактичного розрахунку - 15 серпня 2016 року час затримки розрахунку складає 176 днів.

Крім того, суд вважав, що середній необхідно обраховувати з урахуванням розміру заробітку за останні два місяці роботи перед звільненням, тобто - за жовтень і листопад 2015 року.

У серпні 2017 року ДП «Центр державного земельного кадастру» подало касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовну заяву подано без додержання положень статей 119, 120 ЦПК України (в редакції, що діяли на момент ухвалення судових рішень), а саме не подано належних доказів сплати судового збору, з огляду на що вона має бути залишена без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У грудні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення представника ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких вона вказує, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу 127/23458/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції та відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд установив, що ОСОБА_4 з 12 березня 1987 року працювала у ДП «Державна картографічна фабрика» на посаді провідного економіста з планування в планово - економічного відділі , що підтверджується копією трудової книжки.

01 грудня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з ДП «Центр Державного земельного кадастру» за власним бажанням.

На день припинення трудових відносин з ДП «Державна картографічна фабрика» за останнім рахувалася заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі позивачу.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2015 року стягнуто з ДП «Центр Державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_4 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 2 145,47 грн.

Зазначений судовий наказ відповідачем виконано лише 03 листопада 2016 року.

Оскільки ДП «Центр державного земельного кадастру» не проведено розрахунку з позивачем у зазначені строки, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Аргументи касаційної скарги, що позивачем при зверненні до суду не подано доказів сплати судового збору, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, відхиляються колегією суддів, оскільки середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку входить до структури заробітної плати і відповідно ОСОБА_4 звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, немає.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат