АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 604/1038/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б.
Провадження № 22-ц/789/592/18 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

Головуючої - Парандюк Т.С.

Суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2; представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №604/1038/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2018 року, ухваленого суддею Сташків Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування вимог зазначив, що 09 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримав від нього грошові кошти в розмірі 963 000 грн. та зобов'язувався повернути зазначену суму до 15 квітня 2015 року, що стверджується розпискою. Однак на даний час коштів не повернув, на вимоги щодо їх повернення жодним чином не реагує, тому просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1424820 (один мільйон чотириста двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять) гривень 50 (пятдесят) копійок, з яких: 963000 грн. - основного боргу, 44403,10 грн. - три проценти річних; 92448,00 грн. - інфляційні витрати; 324969,40 грн. - проценти від суми позики.

Заочним рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, уродженця жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, суму боргу в розмірі 1424820 (один мільйон чотириста двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять) гривень 50 (пятдесят) копійок, з яких: 963000 грн. основного боргу, 44403,10 грн. три проценти річних; 92448,00 грн. інфляційні витрати; 324969,40 грн. проценти від суми позики.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6890 (шість тисяч вісімсот девяносто) гривень.

15.02.2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03.04.2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2018 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на його незаконність, необгрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права.

Зокрема вказав, судом не враховано, що текст документу не містить інформації про грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, про будь які умови їх отримання, а також про зобов'язання ОСОБА_1 щодо повернення отриманих коштів.

Зазначив, що грошових коштів від ОСОБА_3 він не отримував та відсутня така істотна умова договору як предмет договору, що свідчить про не укладення договору між ним та ОСОБА_3 В матеріалах справи відсутні докази щодо надання таких коштів ОСОБА_3, а їх отримання ОСОБА_1 Висновок суду фактично базується на припущеннях.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не подано.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

В силу вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні відносини з повернення позики отриманої ОСОБА_1 від ОСОБА_3, але не повернутої, про що свідчить наявність у позикодавця оригіналу розписки.

Висновок суду є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно розписки 09 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 963 000 (девятсот шістдесят три тисячі) гривень, і зобовязався повернути отримані кошти в строк до 15 квітня 2015 року (а.с.5).

З висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів №727/728/17-22 від 20 жовтня 2017 року вбачається, що текст боргової розписки та підпис від імені ОСОБА_1 виконано ОСОБА_1 (а.с.170-175), що спростовує доводи заявника щодо того, що розписка не є підтверджуючим документом отримання грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, а тому відсутні підстави для повернення боргу відповідачем.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Після укладення договору позики всі обов'язки за договором, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ч.ч. 1, 3 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Цією ж статтею передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи, надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та стягнуто з ОСОБА_1 в користь позивача суму боргу в розмірі 963 000 грн., 44403,10 грн. три проценти річних; 92448,00 грн інфляційних витрат та 324969,40 грн. процентів від суми позики. Доказів щодо спростування невірності нарахування позивачем суми інфляційних, пені та відсотків за невиконання вчасно грошового зобовязання відповідачем як в суд першої інстанції, так і в апеляційний не надано.

Договір позики за його безгрошовістю відповідачем не оспорювався. Отже, судом вірно застосована до відповідача цивільно-правова відповідальність, передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки останнім прострочено виконання саме грошового зобов'язання. Доказів щодо не грошового зобов'язання відповідачем не надано, а судом не здобуто.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що позивачем не доведено факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Інші доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.

Законне та обгрунтоване судове рішення не може бути скасовано з одних лише формальних підстав.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують та фактично зводяться лише до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив вважаючи обгрунтованими вимоги позивача, та з наданою судом оцінкою зібраним у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 липня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5