Постанова

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/100/15-ц

провадження № 61-10495св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року у складі судді Гладун Х. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року у складі суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 80 000,00 дол США із кінцевим терміном його повернення 21 лютого 2018 року та з оплатою 13,90 % річних за користування кредитом.

21 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки № 77950, за умовами якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, і належить відповідачу на праві власності.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року № 0 та договір іпотеки від 21 лютого 2008 року № 77950.

Відповідач своїх зобов'язань за зазначеним кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість на загальну суму 1 936 748,74 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті не може бути задоволена, оскільки на оспорювані правовідносини, які склалися між сторонами у справі, розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Така відмова має тимчасовий характер і позивач може звернутися із вказаним позовом після закінчення дії мораторію.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а відтак не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень щодо окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

При цьому, правові підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав. За змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом набуття за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки є одним із способів позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тоді як за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами статті 39 Закону України «Про іпотеку».

У квітні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення апеляційним судом не враховано положень частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), згідно із якими не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 21 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав, а відповідач отримала кредит у розмірі 80 000,00 дол США із кінцевим терміном його повернення 21 лютого 2018 року та з оплатою 13,90 % річних за користування кредитом.

21 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки № 77950, за умовами якого відповідач передала позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, і належить відповідачу на праві власності.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року № 0 та договір іпотеки від 21 лютого 2008 року № 77950, у зв'язку з чим до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до відповідача щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за вказаними договорами.

Відповідач своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2014 року складає 1 936 748,74 грн, із яких 941 410,74 грн ? заборгованості за кредитом; 995 337,99 грн ? заборгованості за процентами за користування кредитом.

Стаття 33 Закону передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові

від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру, що є предметом іпотеки, задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону та умовам укладеного між ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Кухтік В. В. договору іпотеки.

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик