Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 619/894/16-ц

провадження № 61-5386св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 10 серпня 1990 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25 листопада 1998 року. У період шлюбу 24 січня 1992 року ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, за яким він набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14 липня 1992 року № 167 дозволено ОСОБА_6 знести старий будинок та побудувати замість нього новий житловий будинок за типовим проектом, а також закріплено за домоволодінням АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 1500 кв. м. Посилаючись на те, що готовність житлового будинку літ. «А-1» становить 100 %, мезоніну літ. «Мз» 47 %, надвірних споруд 100 %, окрім гаражу літ. «Д» 56 %, але відповідачем не вчиняються дії щодо прийняття будинку в експлуатацію та проведення державної реєстрації права власності на нього, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частини збудованого за період шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва житлового будинку та господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки ОСОБА_4 вперше звернулась до суду у 1999 році, і цей позов залишено без розгляду, а рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2015 року, у задоволенні позову про поділ спірного будинку відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 як співзабудовником право власності на 1/2 частини збудованого під час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва (готовністю 81 %) - житлового будинку та господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформляється з вини відповідача, а позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, оскільки ще у серпні 1999 року ОСОБА_4 зверталася до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1, який ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2011 року залишено без розгляду. Звернувшись із позовом до суду у березні 2016 року, ОСОБА_4 належних підстав для поновлення пропущеного строку не навела.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Крім того, заявник зазначив, що спірний житловий будинок відповідно до вимог законодавства юридично не існує як об'єкт нерухомості, оскільки він не прийнятий до експлуатації, право власності за сторонами на нього не зареєстровано. Між сторонами ще не виникав спір щодо конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва недобудованого житлового будинку та господарських будівель. Право позивача на користування спірним майном порушено у серпні 2015 року, тобто з моменту повідомлення відповідача про намір проживати у спірному будинку з метою поліпшення житлових умов, а тому саме з цього часу почав рахуватися строк позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2018 року ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, згідно якого питання чи є спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя, чи особистим майном одного з них досліджувалось та встановлювалось під час розгляду справи № 2010/2-2/11 про поділ спільного сумісного майна подружжя протягом 12 років, але в результаті цей позов залишено без розгляду за заявою позивача 12 жовтня 2011 року. Через три роки позивач знову звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя шляхом стягнення з нього грошової компенсації на її користь за ? частини спірного будинку. Проте рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до суду відповідь на відзив ОСОБА_6 згідно з якою рішеннями судів, позивача не було позбавлено права на будь-яке нажите у шлюбі спільне сумісне майно подружжя і це майно не визнано особистим майном відповідача, а тому сторони у цій справі залишилися співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 10 серпня 1990 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25 листопада 1998 року.

24 січня 1992 року ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу, за яким він набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14 липня 1992 року № 167 дозволено ОСОБА_6 знести старий будинок та побудувати замість нього новий житловий будинок за типовим проектом, а також закріплено за домоволодінням АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 1 500 кв. м. Готовність житлового будинку літ. «А-1» становить 100 %, мезоніну літ. «Мз» 47 %, надвірних споруд 100%, гаражу літ. «Д» - 56 %.

З матеріалів справи убачається і сторонами у справі не заперечується, що у серпні 1999 року ОСОБА_4 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2011 року вказаний позов ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі пункту п'ятого частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року у зв'язку із заявою позивача.

Крім того, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2015 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_6 про стягнення компенсації ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_6 звернувся із заявою про застосування строку позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).

На момент придбання домоволодіння діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З огляду на зазначене, правильним є висновок суду першої й апеляційної інстанцій про те, що спірне домоволодіння є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про те, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки вона ще у серпні 1999 року зверталася до суду із позовом про поділ майна подружжя, який ухвалою від 12 жовтня 2011 року за її заявою залишено без розгляду.

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (частина перша статті 265 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності, проте з указаним позовом ОСОБА_4 звернулася у березні 2016 року, тобто після спливу позовної давності до пред'явлених позивачем вимог.

Твердження заявника про те, що між сторонами у справі досі не виникав спір щодо прав на об'єкт незавершеного будівництва (конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного в процесі будівництва недобудованого житлового будинку та господарських будівель), то і перебіг строку позовної давності щодо нього не розпочинався, є необґрунтованими, оскільки предметом позовів пред'явлених у серпні 1999 року та у грудні 2014 року є незавершене будівництвом домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик