Справа № 132/4481/18
Провадження № 2/132/1165/18
РІШЕННЯ

Іменем України

21.12.2018 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

за участю секретаря Олійник Т.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача:ОСОБА_5, ОСОБА_3, про визнання права власності на будинковолодіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в позові вказує він, ОСОБА_4, є власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Проте, в свідоцтві про право власності на будинковолодіння, виданого 29.10.1988 року на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської районної ради народних депутатів №108 від 31.05.1988 року вказано, що вищевказаний житловий будинок належить колгоспному двору. Свідоцтво про право власності на будинковолодіння було зареєстровано за колгоспним двором головою якого являється ОСОБА_4 в Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 29.10.1988 року в реєстровій книзі за № 258.

Згідно відомостей по господарської книги Павлівської сільської ради Калинівського району станом на 15.04.1991 року вказаний житловий будинок та господарські споруди належали до колгоспного двору, власником якого станом на 1990-1991 роки був ОСОБА_4

Згідно положень ст. ст. 17, 18, 19 Закону України "Про власність", який регулював відносини на час виникнення колгоспного двору, та п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору, мають ті члени колгоспного двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в цьому майні. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів.

Однак, станом на день припинення існування колгоспного двору (в зв'язку з набранням чинності ЗУ "Про власність" від 07.02.1991 року) і на сьогоднішній день він вважався і вважається єдиним власником вказаного будинковолодіння, в зв'язку з цим треті особи по справі-його дружина ОСОБА_3 та дочка-ОСОБА_5, після припинення колгоспного двору в 1991 році свої частки у будинковолодінні не витребовували та до цього часу не претендують на них.

В 2007 році він, як власник будинковолодіння, приватизував присадибну ділянку, яка складається з земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, а також земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1120 га, про що свідчать державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, видані 27 вересня 2005 року на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Павлівської сільської ради від 17 січня 1994 року .

На даний час він має намір оформити договір відчуження належного йому будинковолодіння, однак, нотаріусом було роз'яснено, що в свідоцтві про власність має бути вказано-особиста власність.

Оскільки будь-які зміни до вказаного вище свідоцтва про право власності на будинковолодіння, що віднесено до категорії колгоспного двору внести неможливо, то єдиним способом відновлення його майнових прав є звернення до суду з даним позовом. За вказаних обставин звернувся в суд з даним позовом.

Позивач в підготовче засідання не з'явився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача в підготовче засідання також не з'явився, згідно листа №02-16/550 від 19.12.20158 року Павлівська сільська рада Калинівського району Вінницької області позовні вимоги визнає, просить розгляд справи провести за відсутності представника сільської ради.

Треті особи в підготовче засідання також не з'явились, проте в матеріалах справи наявні заяви, кожного зокрема, про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось.

У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_4, є власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Проте, в свідоцтві про право власності на будинковолодіння, виданого 29.10.1988 року на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської районної ради народних депутатів №108 від 31.05.1988 року вказано, що вищевказаний житловий будинок належить колгоспному двору. Свідоцтво про право власності на будинковолодіння було зареєстровано за колгоспним двором головою якого являється ОСОБА_4 в Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 29.10.1988 року в реєстровій книзі за№ 258.

Згідно відомостей по господарської книги Павлівської сільської ради Калинівського району станом на 15.04.1991 року вказаний житловий будинок та господарські споруди належали до колгоспного двору, власником якого станом на 1990-1991 роки був ОСОБА_4, що підтверджується довідкою №2792, виданою виконкомом Павлівської сільської ради Калинівського району 04.12.2018 року .

Згідно положень ст.ст. 17, 18, 19 Закону України "Про власність", який регулював відносини на час виникнення колгоспного двору, та п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору, мають ті члени колгоспного двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в цьому майні. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів.

Однак, станом на день припинення існування колгоспного двору (в зв'язку з набранням чинності ЗУ "Про власність" від 07.02.1991 року) і на сьогоднішній день позивач вважався і вважається єдиним власником вказаного будинковолодіння, в зв'язку з цим треті особи по справі-його дружина ОСОБА_3 та дочка-ОСОБА_5, після припинення колгоспного двору в 1991 році свої частки у будинковолодінні не витребовували та до цього часу не претендують на них.

В 2007 році позивач, як власник будинковолодіння, приватизував присадибну ділянку, яка складається з земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, а також земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1120 га, про що свідчать державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_2, видані 27 вересня 2005 року на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 17 січня 1994 року .

На даний час позивач позбавлений можливості оформити договір відчуження належного йому будинковолодіння, оскільки в свідоцтві про право власності на будинковолодіння зазначено, що житловий будинок належить колгоспному двору головою якого є ОСОБА_4

Згідно п.1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 22.02.2012 року, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, з поміж іншого свідоцтвом про право власності або рішенням суду.

Статтею 317 Цивільного кодексу Україчи визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 328, 392 ЦК України, ст.ст.12, 80, 81, 82, 200, 211, 247, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, та складається з житлового будинку літ.А, з прибудовами літ.а, літ.а1, літ.а2 з ґанками, загальною площею 93,1 кв.м., житловою площею 63 кв.м., сараю з літньою кухнею літ.Б, погріба з шиєю піт.П, гаража літ.Г, сараю літ.Д, убиральні літ.У, хвіртки №1, воріт №2, огорожі №3, криниці літ.К, вартістю 121000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст.354 ЦПК України.

СУДДЯ: