Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 636/4915/15-ц

провадження № 61-15394св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління публічного АТ «Ощадбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Піддубного Р. М., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») в особі філії - Харківського обласного управління публічного АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступник - ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 10 000 грн на строк 24 місяці, терміном погашення кредиту не пізніше 20 жовтня 2008 року, зі сплатою 23 % річних за користування кредитом.

ОСОБА_1 не виконував взятих на себе обов'язків за кредитним договором, не здійснював щомісячного погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

На підставі вищевикладеного ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківського обласного управління публічного АТ «Ощадбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість у сумі 25 840,25 грн, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 10 000 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 4 180,02 грн, нарахована сума 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту - 900 грн, нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту - 7 323 грн, нарахована сума 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків - 376,20 грн, нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату відсотків - 3 061,03 грн.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 28 вересня 2016 року (у складі судді Дьоміної О. П.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач кредитний договір від 31 жовтня 2006 року не підписував, кошти на суму 10 000 грн на підставі підробленої кредитної заявки ОСОБА_1 не отримував, отже, між сторонами не виникло зобов'язань, що випливають із зазначеного договору.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 31 жовтня 2006 року в сумі 25 840,25 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що боржник отримав від банку кошти у кредит, не виконав належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, відповідач має нести цивільно-правову відповідальність за порушення взятих на себе зобов'язань.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що під час розгляду справи відповідач надав пояснення, що кредитну заявку про особисті відомості він не заповнював і не підписував, підпис і рукописний текст у цих документах виконані іншою особою; він не отримував кредитні кошти. Внаслідок проведення почеркознавчої експертизи від 24 травня 2007 року (в межах кримінального провадження) експертом встановлено, що підписи в кредитному договорі від 31 жовтня 2006 року, в заявці на видачу кредиту - виконані не ОСОБА_1, а іншою особою. Отже, апеляційний суд не встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема відсутність договірних правовідносин між сторонами у справі.

28 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступник - ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 10 000 грн на строк 24 місяці, з терміном погашення кредиту не пізніше 20 жовтня 2008 року, зі сплатою 23 % річних за користування кредитом.

ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на положення статей 1046, 1049, 1054 ЦК України, вказував, що ОСОБА_1 зобов'язання за вказаним договором не виконав, унаслідок чого станом на 14 жовтня 2015 року у нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 25 840,25 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду з позовом банк, стверджував, що відповідач взяв кредитні кошти на підставі договору, однак не виконує зобов'язання щодо їх повернення.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджував, що не підписував документи щодо укладення договору кредиту, кошти не отримував, отже, не зобов'язаний їх повертати. На підтвердження цих обставин надав відповідні докази.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як на підставу своїх заперечень відповідач посилався на обставини, які встановлені під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ряду осіб у вчиненні шахрайських дій, направлених на заволодіння коштами АТ «Ощадбанк».

Установлено, що у межах кримінального провадження, постановою старшого слідчого Слідчого відділення лінійного управління на Південній залізниці Міністерства внутрішніх справ України на транспорті від 20 листопада 2007 року встановлено, що в період вересень - листопад 2006 року група осіб надала ряду осіб підроблені довідки про доходи, з метою отримання цими особами споживчих кредитів у відділенні «Ощадбанку». На підставі наданих підроблених довідок про доходи ці особи отримали в Чугуївському відділенні ВАТ «Ощадбанк» споживчі кредити на суму 10 000 грн кожен, зокрема ОСОБА_1 Грошові кошти за цими споживчими кредитами, зокрема за договором від 31 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1, перераховувалися банком приватному підприємцю, нібито за продані ним товари позичальникам.

По цій кримінальній справі ОСОБА_1 проходив як свідок. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідач як свідок давав показання, згідно з якими він не отримував кредит у позивача, однак від працівників міліції йому стало відомо, що інша особа оформила кредит на його ім'я. Обставини оформлення кредиту йому невідомі, ніяких грошових коштів він не отримував.

Місцевим судом зазначено, що згідно з цією постановою від 21 листопада 2007 року встановлено, що 31 жовтня 2006 року при використанні завідомо підробленої довідки про доходи було незаконно укладено кредитний договір за громадянина ОСОБА_1 і отримано кредит у філії Чугуївського відділу за № 2834 ВАТ «Державний ощадний банк України» на суму 10 000 грн на його ім'я.

Під час досудового слідства відповідно до постанови слідчого відділення лінійного управління на Південній залізниці Міністерства внутрішніх справ України на транспорті від 21 листопада 2007 року про виділення в окреме провадження матеріалів стосовно співробітників філії Чугуївського відділу № 2834 ВАТ «Державний ощадний банк України» було проведено почеркознавчу експертизу, у зв'язку із встановленням осіб, які вчиняли підписи від імені позичальників, зокрема чи не були це співробітники банку.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що згідно з висновком у межах кримінального провадження експерта № Кр-Е-41 від 24 травня 2007 року - підписи в договорі застави майна від 31 жовтня 2006 року, в кредитному договорі від 31 жовтня 2006 року, в заявці на видачу кредиту - виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Відповідно до постанови старшого слідчого Слідчого відділення лінійного управління на Південній залізниці Міністерства внутрішніх справ України на транспорті від 20 листопада 2007 року в порушенні кримінальної справи за частиною третьою статті 358 КК України стосовно ОСОБА_1 було відмовлено за відсутністю в його діях складу злочину.

З метою витребування доказу, зокрема, висновку експерта № Кр-Е-41 від 24 травня 2007 року у почеркознавчій експертизі, відповідач звертався до директора Інституту Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. заслуженого проф. М. С.Бокаріуса. Однак зі змісту листа директора вказаного Інституту від 11 березня 2016 року вбачається, що згідно з пунктом 10.20 «Інструкції з діловодства в науково-дослідних установах судових експертиз Міністерства юстиції України» від 24 грудня 2009 року - наглядові провадження зберігаються в інституті протягом 5 років, після чого знищуються.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості надання відповідачем вказаного висновку до матеріалів справи на підтвердження того, що він не підписував кредитний договір.

Під час розгляду справи за клопотанням представника відповідача по справі була призначена судова почеркознавча експертиза для надання відповіді на питання, чи підписував відповідач кредитний договір від 31 жовтня 2006 року та кредитну заявку, але згідно з повідомленням від 01 серпня 2016 року неможливо надати висновок, оскільки для надання повного та обґрунтованого висновку експерту необхідний значно більший порівняльний матеріал та вільні зразки підпису відповідача.

Надаючи пояснення на відмову експерта надати висновок, відповідач зазначив, що увесь порівняльний матеріал та зразки його підписів за період, коли було укладено спірний договір, він подав експерту під час проведення попередньої експертизи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходячи з аналізу матеріалів справи, експертних досліджень, проведених у межах кримінальної справи, дійшов висновку про те, що вказані кредитна заявка та кредитний договір ОСОБА_1 не заповнював і не підписував, підпис і рукописний текст у цих документах виконані іншою особою, отже, відповідач не отримував кредитні кошти.

Апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин. Зазначивши про необхідність проведення експертизи для встановлення усіх обставин справи, апеляційний суд не звернув уваги, що експертний висновок є одним із доказів, який необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами та немає наперед встановленої сили.

Крім того, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не підписував вищевказаних документів, що спростовує існування між сторонами кредитних правовідносин, отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом належним чином не підтверджено.

Апеляційний суд всупереч вимогам статей 212-214, 303 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій) вдався до переоцінки доказів, та дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 за подання касаційної скарги згідно з квитанцією від 25 січня 2017 року сплатив судовий збір у сумі 661,20 грн.

Отже, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 661,20 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 грудня 2016 року скасувати, рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 28 вересня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління публічного АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 661,20 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська