Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 295/9538/15-ц

провадження № 61-7204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності на будинок та договору дарування будинку недійсними, про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що вона з 06 лютого 1998 року по 26 лютого 2008 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу протягом 2000 - 2002 років ними спільно побудовано житловий будинок в АДРЕСА_1, який до 2014 року не був введений в експлуатацію. Спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя, вона разом із ОСОБА_4 оплачувала вартість будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт,внутрішнього ремонту, встановлення обладнання, проте після припинення сімейних стосунків добровільно вирішити спір з приводу цього будинку вони не змогли. Готовність житлового будинку з надвірними будівлями на час припинення шлюбних відносин становила 100 %, до компетентних органів з питання оформлення прав на спірне майно позивач не зверталась, оскільки будинок не був узаконений. Під час розгляду в суді справи № 295/6101/15-ц вона дізналась, що ОСОБА_4 здав будинок в експлуатацію, отримав свідоцтво про право власності та подарував його своєму синові - ОСОБА_5

Вважає, що її колишній чоловік не мав права на відчуження спірного нерухомого майна та умисно приховав від державного реєстратора та від нотаріуса той факт, що спірний будинок зведено під час шлюбу.

З огляду на викладене просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване державним реєстратором Гладишевою С. Д. в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 13 січня 2015 року, індексний номер 32210686, та видане Реєстраційною службою Житомирського міського управління юстиції Житомирської області 14 січня 2015 року на ім'я ОСОБА_4; визнати недійсним Договір дарування від 29 квітня 2015 року, укладений між відповідачами у справі; визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку за кожним.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 не було прийнято до експлуатації та право власності на указаний житловий будинок не було зареєстровано у передбаченому, на час припинення сторонами ведення спільного господарства, порядку.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування від 29 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1. В решті вимог позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу та є спільним майном подружжя. Відчуження спірного майна проведено без згоди його співвласника.

Крім того, у 2009 році ОСОБА_4 звертався до суду з позовом про визнання спірного будинку спільним майном подружжя, тобто, він визнавав ці обставини.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів, що будинок збудовано за спільні сумісні кошти подружжя.

На момент припинення шлюбних відносин будинок не було зареєстровано, а тому він не може бути спільним майном подружжя.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому просив задовольнити касаційну скаргу.

У червні 2018 року представник ОСОБА_3 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просила суд залишити без задоволення касаційну скаргу, а рішення апеляційного суду без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року справу № 295/9538/15-цпризначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі з 06 лютого 1998 року по 26 лютого 2008 року.

04 травня 2000 року між Виконавчим комітетом Житомирської міської ради народних депутатів та ОСОБА_4 укладено договір на будівництво жилого будинку на правах приватної власності, за умовами якого на земельній ділянці по АДРЕСА_1 відповідач зобов'язувався побудувати жилий двоповерховий будинок загальною площею 302,8 кв. м із надвірними будівлями та спорудами.

На відведеній ОСОБА_4 земельній ділянці побудовано двоповерховий будинок загальною площею 315,2 кв. м.

14 січня 2015 прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

29 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

З висновку експертизи, проведеної апеляційним судом, ступінь готовності спірного будинку на час припинення шлюбу сторонами в даній справі, а саме на 26 лютого 2008 року, становила 100 %.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 квітня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права власності та поділ майна подружжя у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

З указаного рішення вбачається, що ОСОБА_4 просив суд визнати будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, провести поділ цього майна та виділити йому 2/3 частини указаного будинку.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є обє'ктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 57 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Оскільки нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання спірного будинку спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цього будинку.

Разом з цим за змістом частини першої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Зважаючи на те, що частки подружжя є рівними, то ОСОБА_4, як власник 1/2 частини спірного житлового будинку міг на власний розсуд розпоряджатися лише належною йому часткою.

Визнаючи договір дарування від 29 квітня 2015 року недійсним в цілому суд апеляційної інстанції залишив зазначене поза увагою.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що договір дарування слід визнати недійсним в частині дарування 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, належної ОСОБА_3

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку недійсним підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, із визнанням договору дарування недійсним в 1/2 частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 29 квітня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Слюсар В. В., за реєстраційним номером 769.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного майна подружжя залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку недійсним скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування в 1/2 частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 29 квітня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Слюсар В. В., за реєстраційним номером 769.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. І. Крат

В. П. Курило