Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 756/8630/14-ц

провадження № 61-8792св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року у складі судді Кричиної А. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання фіктивної розписки від 30 листопада 2012 року недійсною.

Пред'явлений позов обґрунтовувався тим, що ОСОБА_3 не отримував від ОСОБА_4 грошових коштів за борговою розпискою від 30 листопада 2012 року. Розписка про отримання в борг 150 000, 00 дол. США складена як гарантія з метою врегулювання питань з повернення іншого боргу. ОСОБА_4, зловживаючи довірою ОСОБА_3, ввів його в оману та вимагав повернути неіснуючий борг.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання грошових коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У розписці, яка надана позивачем на підтвердження своїх вимог, зазначено, що він отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 150 000, 00 дол. США, які зобов'язався повернути. Сама по собі розписка, що надана позивачем, не вказує на момент та дату передачі грошей, проте за змістом частин першої та другої статті 207, частини другої статті 1047 ЦК України письмова форма договору позики вважається дотриманою у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого випливає як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так й дати її отримання (що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи зазначене рішення, погодився із висновками суду першої інстанції та ухвалою від 10 листопада 2016 року залишив його без змін. Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Обґрунтовуючи написання зазначеної розписки, позивач визнав, що таким чином він за допомогою відповідача намагався отримати борг від третіх осіб в сумі, яка була еквівалентна сумі, наведеній у тексті розписки. При цьому в суді апеляційної інстанції позивач не зміг пояснити, яким чином він сподівався отримати названий борг за допомогою відповідача, враховуючи, що останній отримував право на гроші, які знаходились у третіх осіб, а позивач на підставі названої розписки ставав боржником відповідача. Апеляційний суд вважав, що позивач не довів, що договір укладено під впливом обману або насильства з боку відповідача, в зв'язку з чим пояснення свідка не визнані судом належними та допустимими доказами при розгляді справи.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що 30 листопада 2012 року позивач насправді не отримував від відповідача у позику 150 000, 00 дол. США, оскільки познайомився з ним лише 21 грудня 2012 року. Обставини знайомства сторін 21 грудня 2012 року доведені письмовими доказами та показами свідків. Розписка від 30 листопада 2012 року є фіктивною та написана на пропозицію відповідача з метою вирішення проблем повернення грошових коштів, наданих позивачем його знайомому. Відповідач запевнив позивача, що розписка може бути гарантією повернення боргу ТОВ «Апіка» у розмірі 150 000, 00 дол. США. Розписка написана без наміру створення правових наслідків, які нею обумовлені, а тому зазначений правочин необхідно визнати недійсним. Грошові кошти у розмірі 150 000, 00 дол. США відповідачем в борг позивачу не передавалися. Відповідач не надав суду доказів на спростування зазначених обставин, а його представники у суді не змогли зазначити, де відбувалось знайомство, за яких обставин, де відбулася зустріч, на якій відповідач нібито передав позивачу під розписку 150 000, 00 дол. США.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 06 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у провадженні Монастирищенського районного суду Черкаської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів. Зазначений позов обґрунтований тим, що 30 листопада 2012 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 150 000, 00 дол. США, на підтвердження отримання цих коштів надав розписку, написану ОСОБА_3 Позивач, зазначає, що грошових коштів у ОСОБА_4 не позичав й не міг позичити, оскільки познайомився з ним лише у період 21-25 грудня 2012 року. Розписку було складено для повернення вкладених позивачем коштів у поставку, а тому вона є фіктивною. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом про визнання складеної розписки недійсною.

Відповідно до тексту розписки від 30 листопада 2012 року позивач отримав у відповідача у борг грошові кошти в сумі 150 000, 00 дол. США та зобов'язався їх повернути відповідачу. У розписці зазначено, що її написано позивачем без будь-якого примусу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до пунктів 12, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року

у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що розписка від 30 листопада 2012 року написана позивачем власноручно і ця обставина ним не заперечується.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що написання позивачем згаданої розписки підтверджує факт укладення договору позики, однак розписка як документ не є правочином, а тому апріорі не може бути визнана судом недійсною.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов'язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов'язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Верховний Суд дійшов переконання, що насамперед позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню через невірно обраний спосіб захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного права, оскільки відповідно до системного аналізу згаданих норм права боргова розписка є виключно підтвердженням укладення договору позики, посвідчує факт передання грошей, але не є сама по собі правочином, а тому не може бути визнана судом недійсною.

Обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_3 зазначав, що не отримував від ОСОБА_4 грошових коштів за борговою розпискою від 30 листопада 2012 року, розписка про отримання у борг 150 000, 00 дол. США написана ним під впливом обману як гарантія того, що відповідач допоможе йому повернути борг від іншої особи за проектом закупки мобільних телефонів.

При цьому, як зазначає апеляційний суд, позивач не зміг пояснити, яким чином він сподівався отримати зазначений борг за допомогою відповідача, враховуючи, що останній отримував право на гроші, які знаходились у третіх осіб, а позивач на підставі наведеної розписки ставав боржником відповідача.

На переконання Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_3 не доведено обґрунтованості позовних вимог в цій частині, оскільки в судовому засіданні він підтвердив факт написання власноруч розписки від 30 листопада 2012 року, не довів, що написав її внаслідок обману.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд врахував, що вони зводяться до тверджень про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права у формі неправильної оцінки доказів на предмет їх належності та допустимості.

Відповідно до застереження, викладеного у частині першій статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди першої та апеляційної інстанцій свої процесуальні дії належним чином обґрунтували, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.

Верховний Суд не встановив порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору по суті, оскільки судами оцінено докази за їх внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також під час розгляду справи не виявлено порушення апеляційним судом норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, що є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться до фактичної переоцінки доказів, що є неприпустимим під час розгляду справи в касаційному порядку.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик