Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа №497/1451/16-ц

провадження № 61-23650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Еталон»,

представник відповідача - Якименко ЗосяІларіоновна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Еталон» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року в складі судді Кодінцевої С. В. та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Гайворонського С. П., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про захист прав споживача та визнання договору недійсним, стягнення коштів.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилався на те, що 15 січня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №003572, відповідно до умов якого, відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб автомобіль марки Geely LC Crоss вартістю 118 000 грн у власність та передати предмет лізингу в користування позивачу в строк та на умовах, передбачених договором. На виконання умов договору позивач сплатив авансовий платіж в сумі 59 000 грн та комісію в сумі 11800 грн. Онак ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не здійснила жодних дій, спрямованих на виконання своїх зобов'язань за договором, а саме не передало йому в користування автомобіль. У подальшому позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про передачу йому предмету лізингу. У відповідь отримав лист про те, що предмет лізингу у продавця відсутній. Посилаючись на те, що зміст договору фінансового лізингу містить несправедливі умови, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» наявні підстави для визнання умов договору несправедливими. Посилаючись на викладене позивач просив визнати договір недійсним та стягнути з відповідача сплачені за договором 70 800 грн.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу, укладеного ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 70 800 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення спірного договору свідчать про несправедливість його умов, оскільки виконання зобов'язання забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, у зв'язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

У ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб відсутня, що відповідно до статті 227 ЦК України є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

У травні 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а нормами ЦК України та спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг», що спірний договір укладений з дотриманням вимог закону, які регулюють його укладання, що ніяких порушень позивача як споживача послуг не допущено, що нотаріальне посвідчення не є обов'язковим для договору фінансового лізингу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Заперечення або відзив на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 15 січня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4 уклали договір фінансового лізингу № 003572, відповідно до умов якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль марки Geеly LG Gross.

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу комісію в сумі 11 800 грн та 23 лютого 2016 року - авансовий платіж в сумі 59 000 грн.

Відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу , регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю- продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Тобто, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права і обґрунтовано дійшов висновку про те, що в оспорюваному договорі передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умови договору не містять. Умовами договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України, суди дійшли правильного висновку про те, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.

Разом із тим відповідачем не було надано доказів наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (частина перша статті 227 ЦК України).

Аргументи касаційної скарги, що до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії і регулює відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначає механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті ж питання. Якщо у чинному законодавстві немає спеціальної норми щодо регулювання правовідносин, застосуванню підлягають загальні норми.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, а зводять до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат