Справа № 203/2247/18
Провадження № 2-н/0203/56/2018
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

05 липня 2018 року суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська М.О. Католікян, ознайомившись із матеріалами заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в :

02 липня 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана заява про видачу судового наказу, ознайомившись із якою, приходжу до висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.167 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Згідно ст.165 ч.1 п.1, 3 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо: заява подана з порушенням вимог ст.163 ЦПК України; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.161 ЦПК України.

Нормою ст.163 ч.2 п.1 ЦПК України визначено вимоги до змісту заяви про видачу судового наказу, однією із яких є зазначення найменування суду, до якого подається заява.

Дана вимога не виконана заявником, оскільки ОСОБА_1, подаючи дану заяву про видачу судового наказу до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, в якості найменування суду зазначає Центральний районний суд м. Дніпра, що вочевидь не тільки не відповідає дійсності, вказаний заявником суд взагалі не існує як такий.

Положеннями ст.163 ч.3 п.4 ЦПК України визначено, що до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. При цьому згідно ст.95 ч.ч.2, 4 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналах або в належним чином засвідченій копії.

Наведена норма цивільного процесуального закону так само не дотримана заявником, оскільки до її заяви долучено в якості письмових доказів викладених в заяві обставин копію рішення суду, копію свідоцтва про народження дитини, копію паспорта громадянина України та копію дубліката картки фізичної особи-платника податків, відповідність оригіналам яких жодним чином не засвідчена.

Відповідно до ст.161 ч.1 п.4 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Разом з тим, заявник у своїй заяві про видачу судового наказу при заявлені єдиної вимоги про стягнення аліментів на одну дитину в розмірі однієї чверті не зазначає верхньої межі стягнення аліментів, як вказано у наведеній вище нормі «не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину», що фактично є заявленням не передбаченої законом вимоги для судового наказу, а отже унеможливлює видачу останнього. Крім того, заявник просить суд стягувати аліментів з дати, яка ще не настала з 02 липня 2019 року, тобто майже через рік, що взагалі не передбачено законодавством.

Окрім викладеного слід відзначити, що матеріали заяви про видачу судового наказу не містять даних щодо дати народження боржника-фізичної особи, що є суттєвим недоліком, оскільки при видачі судового наказу такі дані є обовязковими для зазначення в ньому згідно ст.160 ч.1, ст.431 ч.3 ЦПК України, ст.4 ч.1 п.3 Закону України «Про виконавче провадження», а їх відсутність зумовить повернення судового наказу, як виконавчого документу, заявнику органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання на підставі ст.4 ч.4 п.6 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що заявником при зверненні до суду не дотримано вимог ст.165 ч.1 п.1, 3 ЦПК України, які визначають вимоги до змісту судового наказу та долучення до нього певних документів, а також вичерпний перелік можливих до заявлення вимог, приходжу до висновку про неможливість задоволення заяви та видачі судового наказу, що, в свою чергу, зумовлює необхідність постановлення ухвали про відмову у видачі судового наказу.

Необхідним є розяснення заявнику, що у відповідності до ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому ЦПК України, після усунення її недоліків. Відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На підставі викладеного та керуючись положеннями ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.95, 160, 161, 163, 165-167, 258, 260, 261, 353, 354, 431 ЦПК України

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу за її заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя М.О. Католікян