Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 442/4210/15-ц

провадження № 61-11747св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року у складі судді Крамара О. В. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збережених грошових коштів та процентів за користування чужими грошовими коштами. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 08 червня 2012 року між нею та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір доручення, згідно з яким відповідачі зобов'язалися придбати для неї за кордоном автомобіль марки, за ціну і на умовах, визначених на їх розсуд, розмитнити його, транспортувати в Україну та представляти її інтереси у відповідних органах Державтоінспекції при оформленні документів щодо реєстрації автомобіля на її ім'я. На виконання договору 10 червня 2012 року вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 12 500 Євро та 1 500 доларів США для придбання автомобіля та здійснення відповідних митних та інших реєстраційних процедур. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року у справі № 1306/7710/2012 договір доручення від 08 червня 2012 року розірвано у зв'язку з невиконанням зобов'язань відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4, стягнено з ОСОБА_2 на її користь 133 388,25 грн заборгованості. Договірні відносини між нею і відповідачем припинилися з часу розірвання договору (набрання вищевказаним рішенням апеляційного суду законної сили), а тому в ОСОБА_2 перестали існувати передбачені договором підстави для збереження раніше виданого нею авансу. Приймаючи вказане рішення, апеляційний суд виходив із суми заборгованості за договором доручення (12 500 Євро та 965 доларів США) з розрахунку встановленого Національним банком України (далі - НБУ) офіційного курсу Євро та долара США до гривні на день пред'явлення позову (05 вересня 2012 року), а саме 1 005,40 грн за 100 Євро та 799,30 грн за 100 доларів США. Станом на 11 червня 2015 року офіційний курс Євро та долара США до гривні істотно зріс і відповідно становив за 100 Євро - 2 385,8841 грн за 100 доларів США - 2 115,3330 грн. Неповернення відповідачем боргу в значній мірі позбавляє її того, на що вона розраховувала при прийнятті вказаного судового рішення. Різниця між стягненою за рішенням суду грошовою сумою у гривнях та грошовою сумою, яка підлягає сплаті їй боржником у гривнях, виходячи з курсу Євро та долара США до гривні на час подання позову становить 185 260 грн 22 коп. Тобто з часу набрання рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року законної сили відповідач безпідставно зберігає передану йому суму авансу - 7 764,85 Євро (7 764,85*23,858841=185 260,22 грн). Ця сума має бути повернена їй. Одержувач коштів ухиляється від їх повернення, незважаючи на те, що підстава для утримання відпала. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 безпідставно збережені кошти в сумі 7 764,85 Євро у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу і проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1 484,96 Євро у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти в сумі 7 764, 85 Євро у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу і проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1 484, 96 Євро у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з моменту набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року про розірвання договору доручення, внаслідок чого він був припинений, відповідач безпідставно зберігає передану йому позивачем суму авансу в розмірі 7 764,85 Євро, а тому ця сума має бути повернена на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також відповідач має сплатити позивачу проценти за користування грошовими коштами на підставі статей 536, 1214 ЦК України.

Справа в апеляційному порядку розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що місцевий суд не з'ясував усіх обставин справи, не дав їм належної правової оцінки, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та безпідставно стягнув суму, визначену як різницю в курсі валют на момент ухвалення рішення та на час його виконання. При цьому суд не врахував, що кошти, отримані відповідачем за договором доручення, стягнено судовим рішенням, яке було виконане до ухвалення оскаржуваного рішення, не перевірив належним чином доводів відповідача та не навів обставин, які спростовують ці доводи, і не звернув уваги на те, що в разі зменшення розміру суми під час виконання рішення внаслідок інфляційних процесів існують інші передбачені законодавством способи захисту порушеного права. Суд безпідставно задовольнив вимоги позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1 484,96 Євро, оскільки до ухвалення рішення в цій справі заборгованість була сплачена у повному обсязі.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив: рішення апеляційного суду в частині скасування рішення місцевого суду про задоволення позову про повернення безпідставно збережених грошових коштів в розмірі 7 764,85 Євро за офіційним курсом НБУ на день платежу скасувати; рішення місцевого суду в частині задоволення позову про повернення безпідставно збережених грошових коштів в розмірі 7 764,85 Євро за офіційним курсом НБУ на день платежу змінити та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача суму в розмірі 185 260, 22 грн; рішення апеляційного суду та рішення місцевого суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 27 825, 15 грн; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду щодо відсутності підстав для виникнення кондикційного зобов'язання і порядку визначення суми безпідставного збереження суперечить статтям 321, 386, 1212 ЦК України, європейському законодавству, практиці Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах проти України, зокрема у справі «Федоренко проти України». З часу ухвалення рішення Апеляційним судом Львівської області 20 січня 2014 року позивач мала законне сподівання на отримання гривневого еквіваленту 12 500 Євро та 965 доларів США, однак відповідачем вказане рішення не було вчасно виконане. Тобто внаслідок невчасного виконання зобов'язання відповідач отримав майнову вигоду, зберігши в себе відповідні суми. Апеляційним судом не було взято до уваги правових позицій, викладених Верховним Судом України в судових рішеннях з аналогічних правовідносин. Висновки апеляційного суду про те, що розмір грошових зобов'язань, пов'язаних з припиненням договору доручення, дорівнює розміру виконаного відповідачем за рішенням суду зобов'язання, не відповідають встановленим судом обставинам, згідно з якими відповідач отримав від позивача іноземну валюту, яка після розірвання договору стала предметом безпідставного збереження, втрату вартості якої і повинен відшкодувати відповідач. Судами першої та апеляційної інстанції не застосовано до спірних правовідносин статті 1213, 1214 ЦК України. Рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами ухвалено з порушенням статей 553, 536, 1048 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 березня 2018 року справу № 442/4210/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 08 червня 2012 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з іншої сторони було укладено договір доручення на придбання автомобіля за кордоном у РеспубліціПольща. На виконання цього договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 12 500 євро на купівлю автомобіля та 965 доларів США на відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням доручення. ОСОБА_2 не виконав умови договору доручення та кошти не повернув.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року у справі № 1306/7710/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про розірвання договору та стягнення коштів позов задоволено частково. Розірвано договір доручення, укладений 08 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 133 388, 25 грн збитків та 214, 60 грн судового збору.

На виконання зазначеного рішення 13 лютого 2014 року був виданий виконавчий лист № 1306/7710/2012.

Заборгованість за вказаним виконавчим листом боржником сплачена у повному обсязі, що підтверджується постановою відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про припинення розшуку транспортного засобу від 01 липня 2015 року, арешт на який був накладений у процесі здійснення виконавчих дій з виконання виконавчого листа.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України передбачає можливість ухвалити рішення про стягнення грошової суми саме в іноземній валюті, а за невиконання грошового зобов'язання, визначеного у гривні, передбачена відповідальність за статтею 625 ЦК України.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнено 133 388,25 грн на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір доручення від 08 червня 2012 року на купівлю автомобіля за кордоном у Республіці Польща. Позивач передала авансом відповідачу 12 500 Євро на купівлю автомобіля та 965 доларів США на відшкодування витрат, пов'язаних з виконанням доручення. Відповідач зобов'язання за договором не виконав, кошти не повернув.

Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року щодо визначення в його резолютивній частині стягнення коштів саме у гривні, а не суми, еквівалентної 12 500 Євро та 965 доларів США, ОСОБА_1 не оскаржила в касаційному порядку, тобто погодилася з висновком апеляційного суду про стягнення коштів у грошовій одиниці України.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що позивач мала законне сподівання на отримання гривневого еквіваленту 12 500 Євро та 965 доларів США, однак не отримала його внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем вказаного рішення суду, є безпідставними.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, згідно з яким у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Тобто, в разі наполягання ОСОБА_1 на стягненні коштів саме в іноземній валюті із зазначенням гривневого еквіваленту, вона мала б право на отримання суми в іноземній валюті в еквіваленті на час здійснення платежу, якщо б про це було зазначено в резолютивній частині рішення суду, однак позивач не скористалася правом на оскарження рішення апеляційного суду в частині стягнення грошових коштів у гривні.

Разом з цим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц наведено правовий висновок, згідно з яким кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

У справі, яка переглядається, позивач, погодившись із судовим рішенням про стягнення з відповідача боргу у гривнях і отримавши грошові кошти на виконання такого рішення, втратила право на стягнення курсової різниці, що є предметом позову у цій справі.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок апеляційного суду щодо відсутності підстав для виникнення кондикційного зобов'язання суперечить статтям 321, 386, 1212 ЦК України, є неспроможними, оскільки у спірних правовідносинах, зобов'язання відповідача про повернення коштів у розмірі 133 388,25 грн виникло на підставі рішення суду, яке виконане у повному обсязі до ухвалення місцевим судом рішення у цій справі. За несвоєчасне виконання вказаного зобов'язання настає відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аргументи про те, що рішення апеляційного суду не відповідає європейському законодавству та практиці ЄСПЛ у справах проти України, зокрема у справі «Федоренко проти України», не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Положеннями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 24 рішення ЄСПЛ від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, зокрема, що зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням.

Згідно з пунктом 21 цього рішення право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності («Прессос Компанія Навєра С. А. та інші проти Бельгії», рішення від 28 жовтня 1995 року, заява № 17849/91). Натомість сподівання на визнання існування старого права власності, яке давно було неможливо використовувати ефективно, не може вважатися «майном» в сенсі статті 1 Першого протоколу, це ж стосується умовної вимоги, яка втрачає силу внаслідок недотримання цієї умови (Мальхоус проти Чеської Республіки, рішення від 13 грудня 2000 року заява № 33071/96).

За встановленими у справі «Федоренко проти України» обставинами 09 квітня 1997 року заявник продав свій будинок Головному управлінню юстиції в Кіровоградській області. За договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35 тис. грн у два етапи: 5 та 30 тис. грн відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У договорі також зазначалося: «У випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 тис. доларів США». В подальшому покупець своєчасно розрахунку за придбаний будинок не провів, а тим часом курс гривні щодо долара США значно знизився, у зв'язку з чим, на думку заявника, він втратив приблизно 6 553 долари США.

Зважаючи на такі обставини справи, ЄСПЛ дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору.

За таких обставин ЄСПЛ зробив висновок, що у справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Погодившись з рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року в частині стягнення суми саме у гривнях, а не їх еквіваленту в іноземній валюті, ОСОБА_1 у цій справі де довела, що вона мала законні сподівання на отримання кошів саме в іноземній валюті. Крім того, за результатами виконання зобов'язань за договором доручення від 08 червня 2012 року отримання позивачем будь-яких коштів, зокрема і в іноземній валюті, не було передбачено, а навпаки позивач передала ОСОБА_2 кошти для виконання вказаного договору. Тобто обставини, встановлені у цій справі, та у справі «Федоренко проти України» є різними.

Доводи про те, що апеляційним судом не взято до уваги правових позицій, викладених Верховним Судом України у справах з подібних правовідносин, є безпідставними, так як визначившись із характером спірних правовідносин, апеляційний суд взяв до уваги правові висновки Верховного Суду України, які стосуються врегулювання правовідносин, аналогічних тим, що виникли між сторонами у цій справі.

Положення статей 1213, 1214 ЦК України щодо повернення в натурі безпідставно набутого майна та відшкодування доходів від такого майна і витрат на його утримання на спірні правовідносини не поширюються, оскільки в даному випадку грошове зобов'язання у відповідача виникло на підставі судового рішення, а не у зв'язку з безпідставним збереженням коштів.

Доводи скарги про те, що рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами ухвалено з порушенням статей 533, 536, 1048 ЦК України, правового значення не мають, так як вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами є похідними від вимог про повернення безпідставно збережених грошових коштів, підстави для задоволення яких відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, вимоги заявника про часткове скасування та зміну рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик