Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 643/12106/13-ц

провадження № 61-6778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Іванова ОльгаСергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Довгаль А. П., Бездітко В. М., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов обґрунтовано тим, що 15 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір

№ HAH2GA00000003, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі

22 000,00 доларів США зі сплатою 12,00 % річних за користування кредитом, зі строком повернення до 14 лютого 2015 року.

З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, 15 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № HAH2GA00000003, згідно з умовами якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором станом на 29 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 61 728,51 доларів США, які відповідач добровільно погасити відмовляється.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2008 року

№ HAH2GA00000003 у розмірі 61 728,51 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 493 210,81 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливим здійсненням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), зі зняттям з реєстраційного обліку в територіальному органі Державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вищевказаної квартири.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ІвановаО. С., про визнання договору іпотеки недійсним.

Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що вона є людиною похилого віку, страждає на численні захворювання, у тому числі на хворобу Паркінсона, є малограмотною та не розуміє української мови. Зазначає, що ОСОБА_4, є її рідним братом, при укладенні кредитного договору ввів її в оману, скориставшись хворобою, вмовив її підписати договір іпотеки на невигідних для неї умовах. Також зазначає, що вона помилялась щодо природи правочину, договір іпотеки укладений нею в результаті помилкового, неправильного уявлення про його фактичні обставини. Приватний нотаріус ІвановаО. С. не роз'яснила їй, у чому саме полягає правочин, які його наслідки для неї можуть бути у майбутньому. В момент укладення договору іпотеки вона не розуміла, що укладає договір іпотеки з ПАТ КБ «ПриватБанк», та помилково вважала вказаний договір формальним актом, який не тягне для неї жодних зобов'язань або негативних наслідків.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки суду всупереч вимогам статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року не надано даних щодо початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні, за якою квартира може бути реалізована згідно з рішенням суду, тому відсутні підстави для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також відсутні підстави для задоволення вимоги про виселення відповідача, яка є похідною від вимог про звернення стягнення. Відмовляючи у зустрічному позові, суд виходив з того, що відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, належних та допустимих доказів того, що іпотечний договір укладений під впливом тяжкої обставини, не надано.

В апеляційному порядку оскаржувалося рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні первісного позову, в частині зустрічних позовних вимог в апеляційному порядку рішення не оскаржувалося, тому відповідно до вимог статті 303 ЦПК України 2004 року не переглядалося.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише у випадку відмови іпотекодавця виконати відповідне застереження, яке міститься в іпотечному договорі.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання за рішенням суду, якщо його передбачено договором. Тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передачу іпотекодержателю у власність предмета іпотеки в рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в частині вирішення вимог первісного позову, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № HAH2GA00000003, згідно з умовами якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі

23 910,00 доларів США на такі цілі: 22 000,00 доларів США - на споживчі цілі, а

1 910,02 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків, пені та винагороди.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 лютого 2008 року між ОСОБА_3 (іпотекодавцем) та ЗАТ КБ «ПриватБанк (іпотекодержателем) укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О. С. за реєстровим № 669. Передано в іпотеку однокімнатну квартиру загальною площею 33,20 кв. м, житловою площею 16,80 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 12 січня 1994 року, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 26 січня 1994 року за реєстровим № П-5-9063. Згідно з пунктом 33.4 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки становить 205 606,51 грн.

Позичальник ОСОБА_4 кредитні зобов'язання перед банком не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість зі сплати кредитних коштів, яка станом на 29 травня 2013 року складає 61 728,51 доларів США.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, оскільки позивач не надав доказів про початкову ціну предмета іпотеки в грошовому вираженні станом на час розгляду справи, тобто за якою ціною спірна квартира може бути реалізована згідно з рішенням суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, апеляційний суд виходив із того, що в договорі іпотеки є відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», тому ПАТ КБ «ПриватБанк» повинен був запропонувати іпотекодавцю надати йому - іпотекодержателю право укласти такий договір, і у випадку такої відмови з боку іпотекодавця, що буде свідчити про наявність спору, звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначені статтею 39 Закону України «Про іпотеку» способи, тобто шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленою статтею 38 цього Закону, надавши суду відповідний висновок про початкову ціну предмета іпотеки на час розгляду справи.

Однак із указаними висновками судів у повній мірі не можна погодитися виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею

42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі по тексту - Порядок). У розділі другому глави другої указаного Порядку передбачено процедуру нотаріального посвідчення угоди про відчуження предмету іпотеки іпотекодержателем.

Положення наведених вище нормативних документів дають підстави для висновку, що всі необхідні дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавців. Закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Правовідношення, у якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, є відношенням представництва, та врегульовано положеннями глави 17 ЦК України.

Враховуючи наведене, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливим здійсненням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, суперечать вимогам чинного законодавства, умовам укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про виселення є похідними від вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому такі вимоги можуть бути задоволенні лише за умови задоволення основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2016 року скасувати в частині первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик