ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/371/18Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/4817/96/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Панькевич Т.І.

з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 609/371/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 21.08.2018 р., ухвалене в м. Шумську суддею Шумського районного суду Ковтуновичем О.В., за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИЛА:

21.03.2018 р. ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що 16.09.2016 р. між ним та ПАТ "Ідея Банк" укладено кредитний договір № P29.330.70326, згідно умов якого йому було надано кредит на поточні потреби в сумі 19999 грн.

Позивач вказав, що всупереч Закону України "Про захист прав споживачів", "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., перед укладенням вказаного договору банк письмово не повідомив його про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інше, чим порушив його права як споживача.

ОСОБА_2 зазначив, що станом на 21.09.2017 року він достроково повернув банку усю суму кредиту разом з відсотками, а також у результаті незаконних вимог працівників відповідача переплатив за кредитом 10568,72 грн.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що п. 1.12 кредитного договору від 16.09.2016 р., який передбачає плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості у вигляді щомісячних платежів, не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів", тому ця умова кредитного договору є нікчемною.

Також позивач вказав, що всупереч ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" і законодавству щодо захисту прав споживача відповідач всупереч його волі нав'язав йому вимогу на придбання пакету послуг "Повернемо загублене", вартість якої складає 300 грн.

Крім того, позивач вказав, що банк незаконно зобов'язав його придбати за рахунок отриманого кредиту послуги зі страхування, що передбачено п.1.14 кредитного договору. Страховий платіж за цим пунктом договору склав 3935,55 грн.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив визнати нікчемними п. 1.12, п. 1.14 договору № Р29.330.70326 від 16.09.2016 року, визнати кредитний договір виконаним, стягнути з ПАТ «Ідея Банк» незаконно отриману від нього суму коштів у розмірі 14804,27, що складається з надлишково стягнутої відповідачем суми плати за кредитом в розмірі 10568,72грн., незаконно отриманої вартості пакету послуг «Повернемо загублене» в розмірі 300грн., вартості неправомірно стягнутого страхового платежу у розмірі 3935,55грн.

Представник відповідача надіслав відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у позові, вважаючи його безпідставним, оскільки ОСОБА_2 належно повідомлений про умови кредитування та погодився з ними. Представник банку також зазначив, що в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінною величиною, а відображена чітко визначеними фіксованими сумами, що підтверджується графіком щомісячних платежів, тому така умова не суперечить ч.5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Отже, відсутні підстави для визнання нікчемним п.1.2 кредитного договору та повернення сплачених коштів в сумі 10568,72грн. Крім того, у відзиві вказано, що позивач підписав заяву-приєднання до договору добровільного страхування життя страхувальника, погодився з правилами страхування і згідно п.1.3 кредитного договору дав розпорядження банку переказати страховику кредитні кошти у частині страхового платежу. Це доручення було виконане і банк через транзитний рахунок скерував кошти в розмірі 3935,45 грн. страховику, тому відсутні підстави для задоволення позову у цій частині і повернення ОСОБА_2 вказаної суми. Також відповідач вказав, що платіж за придбання пакету послуг «Повернемо загублене» в розмірі 300грн. не стосується умов кредитного договору, тому відсутні підстави для повернення цих коштів.

Рішенням Шумського районного суду від 21.08.2018 р. відмовлено ОСОБА_2 у позові до ПАТ «Ідея Банк» про визнання нікчемними п. 1.12, п. 1.14 договору № Р29.330.70326 від 16.09.2016 року, визнання договору № Р29.330.70326 від 16.09.2016 року виконаним позичальником ОСОБА_2, стягнення з ПАТ «Ідея Банк» незаконно отриманої від позичальника суми коштів у розмірі 14804,27, що складається з надлишково стягнутої відповідачем суми сплати за кредитом в розмірі 10568,72грн., незаконно отриманої вартості придбання пакету послуг «Повернемо загублене» в розмірі 300грн., вартості неправомірно стягнутого страхового платежу, сплаченого за рахунок кредитних коштів на користь пов'язаної особи банку у розмірі 3935,55грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановивши нове судове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Позивач вказав, що п. 1.12 кредитного договору від 16.09.2016 р., який передбачає плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості, не є послугою із споживчого кредитування у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", банк не зазначив, за які саме послуги нараховуються щомісячні грошові платежі, послуга ним не замовлялася, тому ця умова кредитного договору є нікчемною, що не було враховано судом при ухваленні рішення.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що він згідно п. 3.2.2. договору достроково погасив заборгованість за кредитом, сплативши 34274, 40 грн., отже суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Представник відповідача не з'явився в апеляційний суд, хоч неодноразово належно повідомлявся про час та місце судових засідань. Зокрема ПАТ «Ідея Банк» належно повідомлений про судове засідання 27.12.2018 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення повістки. У зв'язку з цим колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника відповідача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що п.1.12 договору кредиту, який передбачає щомісячну плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості, не суперечить вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки вказана плата визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою. Також суд виходив з того, що відповідач не порушив права позивача щодо надання необхідної інформації про споживчий кредит, а також з того, що відсутні підстави для визнання кредитного договору виконаним, повернення позивачу переплати за договором, вартості страхового платежу і платежу за придбання пакету "Повернемо загублене".

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду неможливо.

Судом установлено, що 16.09.2016 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р29.330.70326, згідно якого позивачу було надано кредит в сумі 19999грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Строк надання кредиту становить 24 місяці. ( а.с. 9).

Відповідно до умов кредитного договору від 16.09.2016 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, отже особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", що був чинним на момент укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь - які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь - яких платежів за дії, які не є послугою банку у визначенні цього Закону є нікчемною.

Згідно з цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання споживачеві певного визначеного матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції ( пункти 17 і 23 статті 1). Отже, надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Відповідно до умов п. 1.12 кредитного договору № Р29.330.70326 від 16.09.2016 р., за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Як видно з п. 6.1 кредитного договору від 16.09.2016 р. № P29.330.70326 позичальник ОСОБА_2 зобов'язаний сплачувати банку щомісячну комісію, визначену фіксованими платежами.

Разом з тим, встановивши у кредитному договорі умову про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредитної заборгованості, банк не зазначив, які саме послуги надаються позичальнику банком.

Тобто, банк нараховував, а позивач мав сплачувати кошти за послугу, яка не замовлялась і супроводжувала кредит, як компенсація витрат банку за рахунок позичальника, що не відповідає вимогам закону.

Враховуючи те, що умова кредитного договору про щомісячну сплату коштів за обслуговування кредиту не відповідає вимогам справедливості та суперечить Закону України "Про захист прав споживачів" і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чинних на час укладення кредитного договору, колегія суддів вважає, що пункт 1.12 кредитного договору від 16.09.2016 р. № P29.330.70326 необхідно визнати нікчемним, скасувавши рішення суду про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс 16.

Та обставина, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена фіксованою сумою, не може, на думку колегії суддів, бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання нікчемним п.1.2 кредитного договору. При цьому слід врахувати, що в кредитному договорі не зазначено, за які послуги мають вноситись кошти. Також у справі відсутні будь - які докази того, що позичальник замовляв якісь послуги за обслуговування кредиту. Отже, п. 1.2 кредитного договору є несправедливим, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, навіть якщо комісія відображена фіксованою сумою.

Разом з тим, в решті рішення суду слід залишити без змін, оскільки воно відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із довідки - повідомлення від 16 вересня 2016 року вбачається, що позивачу у письмовій формі повідомлено інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, а також графік щомісячних платежів за договором. Зокрема позивачу повідомлено, що сума кредиту становить 19999 грн., термін користування кредитом 24 місяці, реальна річна процентна ставка 202 %, сукупна вартість кредиту 21919,08 грн., плата за обслуговування кредитної заборгованості 3,85 % від початкової суми кредиту. Позивач власноручно підписав вказану довідку - повідомлення та запевнив, що наведена у ній інформація йому доступна і зрозуміла( а.с. 44).

У зв'язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідач не порушив права позивача щодо надання необхідної інформації про споживчий кредит, передбаченої ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_2 вказав, що він виконав свої обов'язки за кредитним договором, достроково повернувши усю суму кредиту ще 21.09.2017 р. Також зазначив, що унаслідок незаконних вимог банку у нього виникла переплата за кредитом у розмірі 10568,72 грн., яку просив стягнути з відповідача.

На підтвердження дострокового погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_2 подав власний розрахунок, де вказав, що станом на 21.09.2017 р. він достроково погасив усю суму кредиту, а після внесення ще двох платежів переплата на січень 2018 р. становить 10568,72 грн.

Проте, із графіка щомісячних платежів, який є додатком до кредитного договору, вбачається, що позичальник ОСОБА_2 у період з 16.10.2016 р. по 16.09.2018 р. повинен був сплатити банку загальну суму 41910,08 грн.

Згідно представлених квитанцій, пояснень позивача, вбачається, що він в рахунок погашення кредитної заборгованості оплатив 34274,40 грн.

Вказане підтверджується також випискою з особового рахунку за кредитним договором № Р29.330.70326 від 16.09.2016 р., складеною ПАТ «Ідея Банк», яку ОСОБА_2 подав апеляційному суду, з якої вбачається, що позивач здійснив 13 платежів на загальну суму 34274,40 грн. Із змісту вказаної виписки видно, що банк згідно умов кредитного договору спрямував вказані кошти на погашення заборгованості за кредитом. Зокрема, на погашення заборгованості з тіла кредиту спрямовано 16080,58 грн., на погашення процентів - 3024,90 грн., на погашення комісії за обслуговування кредиту - 13715,48 грн, а також нараховано 1453,44 грн штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору.

Позивач в апеляційному суді не заперечував правильність проведеного банком зарахування сплачених ним коштів.

Отже, з поданих сторонами доказів видно, що позичальник погасив лише частину тіла кредиту - 16080,58 грн. з 19999 грн., які мали бути повернуті банку згідно п.1.1 кредитного договору.

При таких обставинах, суд прийшов до правильного висновку про те, що позивач не подав доказів щодо виконання умов кредитного договору, тому правильно відмовив у задоволенні позову про визнання цього договору таким, що достроково виконаний.

Колегія суддів також вважає, що суд вірно відмовив у задоволенні позову про повернення позивачу переплати за договором в сумі 10568,72 грн.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 пояснив, що він переплатив за договором 13715,48 грн, тобто кошти, зараховані банком як комісію за обслуговування кредиту. Оскільки умови кредитного договору не виконані, відсутні підстави для стягнення вказаних коштів, які можуть бути спрямовані банком на погашення заборгованості згідно п. 2.1 - 2.8 договору кредиту.

Згідно п.1.4 кредитного договору позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку переказати страховику у безготівкові формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов'язаних із життям майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким вступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на страхування, яка додається до даного договору.

Як вбачається з п. п.15-16 заяви-приєднання №Р29.330.70326 від 16 вересня 2016 року до договору добровільного страхування життя позичальника, підписанням цієї заяви страхувальник висловлює волевиявлення укласти договір на запропонованих умовах і підтверджує, що ознайомлений з офертою № ІВ0001 від 25 серпня 2005 року, копія якої розміщена на веб-сторінці страховика у мережі інтернет, і Правилами страхування, та визнає, що вони йому цілком зрозумілі та він з ними згоден. Підписанням цієї заяви-акцепту страхувальник підтверджує та визнає, що до укладення цього Договору на виконання вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» страховик надав, а страхувальник отримав та ознайомився зі всією інформацією в обсязі та у порядку, що передбачені ч. 2 ст. 12 цього закону; зазначена інформація є доступною в місцях обслуговування страхувальників страховика та/або на веб-сторінці страховика у мережі Інтернет, а також є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансових послуг, що надаються страховиком (а. с. 32, 33).

Отже, позивач прийняв умову кредитного договору про укладення договору страхування та погодився отримати кредитні кошти, уклавши договір страхування.

Позивач посилається на те, що розмір кредитних коштів за умовами кредитного договору повинен був становити 19999 грн., проте на руки він отримав лише 16063,45 грн. Однак ОСОБА_2 не подав жодних доказів, які б свідчили про те, що банк не виконав вимоги п.1.4 кредитного договору. Судом установлено, що частина кредитних коштів у розмірі 3935,55 грн. була за дорученням позичальника скерована на сплату страхового платежу, що підтверджується випискою з особового рахунку за кредитним договором № Р29.330.70326 від 16.09.2016 р., складеною ПАТ «Ідея Банк», яку ОСОБА_2 подав апеляційному суду. Тому суд обґрунтовано відмовив у позові про стягнення вартості страхового платежу в сумі 3935,55 грн.

Як видно з матеріалів справи, пояснень позивача, він згідно квитанції від 16.09.2016 року придбав пакет послуг "Повернемо загублене", сплативши отримувачу АТ "ОТП БАНК" 300 грн.( а.с. 31). ОСОБА_2 не подав доказів про те, що платіж за придбання вказаного пакету послуг стосується кредитного договору від 16.09.2016 р , а також про те, що відповідач порушив право позивача під час придбання послуги, тому суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для повернення цих коштів.

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Указана норма, кореспондується із п. 35 Постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"від 17.10.2014 р. № 10

Як роз'яснено в п. 7 указаної постанови, оскільки стаття 5 Закону України N 3674-VI не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України зокрема, статтею 22 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Враховуючи те, що позивач згідно вимог спеціального закону, чинного на момент подання позовної заяви, звільнений від сплати судового збору, а рішення суду скасоване в частині відмови у задоволенні позову про визнання нікчемним пункту 1.12 кредитного договору, відповідно до принципу пропорційності розміру задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що з ПАТ "Ідея Банк" в дохід держави слід стягнути 1762 грн. судового збору (704,80 грн. - за подання позовної заяви, 1057,20 грн. - за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 21.08.2018 р. в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання нікчемним пункту 1.12 кредитного договору № P29.330.70326 від 19.09.2016 р. - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1 ) до публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" ( м. Львів, вул. Валова, 11, ) в частині вимог про визнання нікчемним пункту 1.12 кредитного договору № P29.330.70326 від 19.09.2016 р - задовольнити.

Визнати нікчемним пункт 1.12 кредитного договору № P29.330.70326 від 19.09.2016 р., укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством "Ідея Банк".

В решті рішення Шумського районного суду від 21.08.2018 р. залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" (м. Львів, вул. Валова, 11, ) в дохід держави 1762 грн. (тисячу сімсот шістдесят дві гривні) судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 29 грудня 2018 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи