Справа №295/6506/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Чішман Л.М.

за участю секретаря Білінської Л.С.,

позивача ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 його представника ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Житомирської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна об'єктом права сумісної власності, визнання права власності, визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и в :

04.05.2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач), в якому, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю без шлюбу з відповідачем у період з 2000 року по 2015 рік; визнати недійсним договір дарування 35/100 частини житлового будинку від 11.03.2016 року, укладений позивачем на користь його сина ОСОБА_5; визнати спільною сумісною власністю позивача і відповідача 20/100 частин житлового будинку загальною площею 272,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку від 20/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що з 1999 року проживала з відповідачем однією сім'єю, останні вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом їздили на відпочинок, тобто перебували в усталених сімейних відносинах, що притаманні подружжю. За період спільного проживання у неї з відповідачем народився син ОСОБА_6, батьком якого є ОСОБА_3

Також за час спільного проживання, починаючи з 2002 року, разом з відповідачем за спільні кошти здійснили добудову будинку у якому проживали за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3

11.12.2015 року відповідачем зареєстровано декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, а 02.02.2016 року реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності у результаті чого ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на 85/100 ідеальних часток даного домоволодіння. Таким чином за період спільного проживання частка власності відповідача у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, збільшилася з 65/100 ідеальних часток до 85/100 ідеальних часток. У зв'язку з тим, що відповідач намагається виселити ОСОБА_1 із цього будинку, чинить перешкоди у користуванні житлом, а також відчужив його частину своєму синові ОСОБА_5 позивачка звернулася за захистом своїх прав до суду.

Відповідач подав заперечення проти позову у яких зазначив, що на спірні правовідносини поширюється дія Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено правового режиму проживання однією сім'єю без укладення шлюбу. Зазначає, що він з позивачкою жодних сімейних стосунків не мав. Починаючи від народження сина і до теперішнього часу ОСОБА_1 з ним постійно не проживала, не вела спільного господарства, не сплачувала жодних платежів, не мала спільного бюджету та побуту, спільного майна не набувала, а також не піклувалася за ним як дружина. Позивач не була зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_1, що також свідчить про відсутність сімейних відносин. Окрім цього зазначений будинок позивач набув на підставі договорів дарування, унаслідок чого він не може відноситися до спільної сумісної власності подружжя. На підставі цього ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що з ОСОБА_3 шлюб не укладала, оскільки не бачила у цьому необхідності. При цьому однією сім'єю вони проживали з 1999 року по кінця 2015 року, поки їх відносини не зіпсувалися. До 18.08.2006 року вона працювала офіційно, згодом вахтовим методом у м. Києві. У цей час син ОСОБА_6 проживав разом із батьком ОСОБА_3 Зароблені кошти позивачка витрачала, у тому числі, на добудову будинку у якому спільно проживала з відповідачем. Окрім цього ОСОБА_1 заявила клопотання про допит свідків, які можуть підтвердити факт спільного проживання з відповідачем.

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та додатково пояснив, що перебував у відносинах з позивачкою. Він визнає себе батьком їх сина ОСОБА_6, проте заперечив, що проживав з ОСОБА_1 однією сім'єю, оскільки їх відносини не мали постійного характеру.

Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_8 показала, що проживає по сусідству з ОСОБА_3 З 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали жити разом, вели господарство, виховували спільного сина. Вона часто бачила їх разом і їй відомо, що ОСОБА_3 їздив зі спільним з ОСОБА_1 сином ОСОБА_6 на відпочинок. ОСОБА_1 працювала у Києві та за спільні кошти з ОСОБА_3 здійснили добудову будинку, в якому проживали. При цьому, у ОСОБА_8 не виникало сумнівів, що позивач та відповідач проживають однією сім'єю, поки між ними не почались протиріччя в кінці 2015 року.

Допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали, що знайомі з ОСОБА_1 близько 20 років та були очевидцями того, як з 1999 року остання почала проживати з ОСОБА_3 однією сім'єю. Згодом у них народився син ОСОБА_6, якого вони спільно виховували. ОСОБА_1 доглядала за ОСОБА_3, готувала їжу, вони разом ходили гуляти, за покупками, їздили на відпочинок та весь час вели будівництво будинку. ОСОБА_9 також показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приходили до неї додому у гості та дарували від сім'ї спільний подарунок, вона сприймала їх як чоловіка та дружину. Проживали до 2015 року.

Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача ОСОБА_6 - син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 показав, що раніше батьки проживали разом, відносини між ними були значно кращі ніж зараз. Вони усі разом їздили на відпочинок, не сварилися, добудовували будинок. При цьому участь у його вихованні і утриманні приймали обидва з батьків, гроші на лікування та щоденні витрати давали тато і мама.

Допитаний у судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_11 - колишня дружина ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із самого початку відносин, ще до народження спільного сина ОСОБА_6, проживали як чоловік та дружина. Потім ОСОБА_12 проживав на другому поверсі будинку, а ОСОБА_1 з ОСОБА_6 на першому. При цьому вони користувалися окремими речами, спільного побуту не вели, свят у себе вдома не святкували. Коли ОСОБА_6 виповнилося 2-3 роки ОСОБА_1 переїхала жити на квартиру. ОСОБА_3 приходив до неї (ОСОБА_11.) з ОСОБА_6, позичав гроші на будівництво. При цьому будинок будувався ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_5, а ОСОБА_1 коштів на його добудову не надавала.

Допитаний у судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_5 показав, що його батько ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зустрічалися певний період часу. У них народився спільний син ОСОБА_6 після чого вони прожили кілька років разом, а потім ОСОБА_1 жила на квартирі. При цьому між ними подружніх відносин не існувало, ОСОБА_1 про батька не піклувалася. Окрім цього він їздив на заробітки і давав батькові гроші на добудову будинку, а ОСОБА_1 у його будівництві участі не приймала. ОСОБА_1 . з сином проживає наразі в будинку АДРЕСА_1.

Досліджуючи показання свідків суд приходить до висновку, що вони містять обставини, які мають значення для справи і можуть вважатися належними, допустимими та достовірними доказами у розумінні ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до свідоцтва про народження дитини НОМЕР_1 від 09.02.2002 року ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.22).

Відповідно до пояснень сторін за період з 1999 року по 2015 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі не перебували, інших доказів, які б спростовували зазначену обставину суду не надано.

Згідно трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 у період з 06.04.1999 року по 18.08.2006 року працювала на різних роботах (а.с.52-53).

За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1999 року по 2015 рік проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Водночас суд вважає неспроможними подані письмові заперечення та надані у судовому засіданні пояснення відповідача стосовно того, що його відносини із позивачкою не мали ознак сімейних та носили непостійний характер, оскільки такі доводи суперечать дослідженим у справі доказам. Окрім цього суд вважає, що трактування ОСОБА_3 суті відносин з ОСОБА_1 є помилковим та ґрунтується не невірному тлумаченні законодавства.

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_5 суд вважає, що ними підтверджено наявність відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, наявність між ними взаємних прав і обов'язків, що пов'язано, у першу чергу, із вихованням спільного сина ОСОБА_6. Водночас, суд критично оцінює показання зазначених свідків про відсутність сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки такі висновки суперечать іншим доказам по справі. Окрім цього свідки ОСОБА_11 (колишня дружина відповідача) та ОСОБА_5 (син відповідача, який проживає у спірному житловому будинку) можуть мати особисті інтереси стосовно майна відповідача й, відповідно, бути зацікавленими у результатах вирішення даного спору.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Такі висновки щодо застосування норм права узгоджуються із позицією Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеній у справі № 127/13504/15-ц від 26 вересня 2018 року (провадження № 61-12470 св 18).

Установивши факт спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1999 року по 2015 рік суд виходить з того, що він має значення для вирішення спору не з позиції дії нового сімейного та цивільного законодавства, а з позиції того, що сторони проживаючи як одна сім'я, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, що не виключає можливості накопичення спільних коштів.

При цьому суд приходить до висновку про те, що стаття 74 СК України не передбачає будь-якого мінімально необхідного терміну спільного проживання перед виникненням правовідносин, передбачених цією правовою нормою.

Встановивши факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, а отже й ведення спільного господарства та накопичення спільних коштів, суд приходить до висновку, що на майно набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1999 року по 2015 рік поширюється правовий режим спільної сумісної власності відповідно до вимог Сімейного кодексу України.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 138/2515/16-ц від 31 жовтня 2018 року (провадження № 61-14125св18).

Судом установлено, що відповідно до договору від 16.04.1979 року ОСОБА_13 подарував своєму синові ОСОБА_3 37/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 жилою площею 42,30 кв.м.( а.с.23-24)

Згідно договору дарування частини житлового будинку від 06.02.2009 року ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_3 належні їй на праві приватної власності 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 жилою площею 105,7 кв.м., загальною площею 148,3 кв.м.( а.с. 77-78)

Разом з цим 11.12.2015 року відповідачем зареєстровано декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1, здійснено прибудову літ. "а5" та "а6", надбудову "А5", "А4". Відповідно до другого розділу зазначеної Декларації "Інформація про об'єкт будівництва": початок будівництва "А5" - 2009 рік, "А4" - 2004 рік, "а5" та "а6" - 2004 рік; закінчення будівництва - 2005, 2010 роки. При цьому прибудова складається із трьох кімнат загальною площею 98,8 кв.м., житловою площею 34,8 кв.м. (а.с. 96-97).

Відповідно до Довідки-розрахунку А-968 від 12.01.2016 року, виготовленої Комунальним підприємством "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради", встановлені нові розміри ідеальних часток на житловий будинок АДРЕСА_1 по фактичному користуванні, за результатами проведеної 12.01.2016 року інвентаризації складають: у ОСОБА_3 - 85/100 ід.ч.; у ОСОБА_15 - 15/100 ід.ч. (аркуш інвентаризаційної справи № 191).

Державним реєстратором Житомирського міського управління юстиції 27.01.2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 85/100 часток житлового будинку в АДРЕСА_1, загальною площею 272,1 кв.м., житловою площею - 147,5 кв.м. (а.с.аркуш інвентаризаційної справи № 193 )

За приписами ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки, на підставі досліджених доказів судом установлено, що ОСОБА_3 набуто право власності на 37/100 частин житлового будинку до початку проживання з ОСОБА_1 однією сім'єю та на 28/100 частин житлового будинку за договором дарування, суд приходить до висновку, що зазначені 65/100 ідеальних часток житлового будинку в АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю.

Разом з цим у період 2004-2010 років до зазначеного будинку здійснено прибудову літ. "а5" та "а6", надбудову "А5", "А4", у результаті чого частка власності відповідача збільшилася на 20/100 часток до 85/100 ідеальних часток.

Враховуючи, що набуття зазначеного майна відбулося під час проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_1 однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку, що 20/100 ідеальних часток житлового будинку в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, за результатами оцінки досліджених доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності по 1/2 частини від 20/100 ідеальних часток зазначеного будинку, за кожним.

Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування 35/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 від 11.03.2016 року суд зазначає наступне.

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 11.03.2016 року ОСОБА_3 подарував своєму синові ОСОБА_5 35/100 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Разом з цим, частки у вищезазначеному житловому будинку в натурі не виділялись.

У статті 204 Цивільного кодексу України законодавець закріплює презумпцію правомірності правочину, тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи до суду не надано доказів, які указували на те, що в момент вчинення вищезазначеного договору дарування частини житлового будинку 11.03.2016 року, його стороною (сторонами) було недодержано вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Залученим до участі у справі органом опіки та піклування Житомирської міської ради фактичних даних щодо можливого порушення прав та законних інтересів неповнолітнього ОСОБА_6 суду не надано.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд не вбачає суперечностей між укладеним правочином і правами та інтересами неповнолітнього ОСОБА_6, оскільки останній не втратив права на користування іншою частиною житлового будинку, що залишився у власності його батька ОСОБА_3 (50/100 ідеальних часток), у тому числі з урахуванням частки у цій власності його матері ОСОБА_1 (1/2 від 20/100 ідеальних часток).

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування 35/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 від 11.03.2016 року.

Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково, а саме в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_16 права власності по 1/2 частині від 20/100 ідеальних часток зазначеного будинку, за кожним.

Керуючись ст.ст. 319, 203, 204, 215, 319 ЦК України, ст.ст. 3,57,60,71 СК України, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Житомирської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна об'єктом права сумісної власності, визнання права власності, визнання недійсним договору задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з 2000 року по 2015 рік.

Визнати спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину від 20/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлено 24.12.2018 року.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_1; паспорт НОМЕР_3.

Відповідач: ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_1 ід. к.НОМЕР_4

Третя особа особа: Орган опіки та піклування Житомирської міської ради м.Житомир, м-н Корольова, 4/2,

Суддя Л.М.Чішман