Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 755/20825/15-ц

провадження № 61-6694 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Прокуратура м. Києва, Деснянський районний суд м. Києва, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва на рішення Апеляційного суду м. Києва

від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури м. Києва, Деснянського районного суду м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що внаслідок його незаконного притягнення органами досудового слідства та прокуратури м. Києва до кримінальної відповідальності за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 365 Кримінального Кодексу України (далі - КК України), а також незаконного тривалого тримання під вартою понад строк, установлений вироком суду, та незаконного засудження за частиною другою статті

365 КК України йому були заподіяні душевні страждання, що виразились у втраті сенсу до життя, думках про самогубство, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, тривалого відриву від сім'ї, неможливості вільного пересування, погіршенні відносин з оточуючими, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, внаслідок незаконного тримання його під вартою та неналежне медичне обслуговування у слідчому ізоляторі (далі - СІЗО), у нього розвинулась хвороба, у зв'язку з чим після звільнення з-під варти, він змушений був проходити тривале лікування, оперативне втручання та реабілітацію, що призвело до майнових витрат.

Посилаючись на наведе, з урахуванням уточнених позовних вимог,

ОСОБА_1 просив стягнути на відшкодування моральної шкоди 921 600,00 грн, та 18 000,00 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також витрати, пов'язані з проведенням судової психологічної експертизи.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 визнано винним за всіма епізодами злочинної діяльності (частина перша статті 364, частина друга статті 126, частина друга статті 162, частина друга статті 127, частина друга статті 189 КК України). Право на відшкодування моральної шкоди за статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мають особи, у випадках передбачених статтею 2 цього Закону. Однак відносно позивача не ухвалювався виправдувальний вирок, кримінальна справа не закривалась з підстав зазначених у частині другій статті 2 цього Закону, а тому неможливо стверджувати про незаконність перебування особи під вартою, якщо вона у подальшому була визнана винною та засуджена до позбавлення волі. Крім того, зазначені у позові вимоги були предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справі «Ярошовець та інші проти України», за наслідками розгляду якої на користь позивача стягнуто грошову компенсацію у розмірі 15 000,00 євро, яка виплачена державою Україна. Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог у цій частині.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Стягнуто з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 150 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є законним та обгрунтованим. Правильним є і висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок його тривалого триманням під вартою та неналежного медичного обслуговування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, та ухвалюючи рішення суду про задоволення таких вимог частково, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не перевірив наявність інших підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція). Зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про те, що Європейським судом з прав людини у справі «Ярошовець проти України» подібні вимоги ОСОБА_1 вже були вирішені, і на виконання цього рішення держава виплатила позивачу грошову компенсацію, оскільки рішенням Європейського суду з прав людини позивачеві присуджено компенсацію за допущені відносно нього шість порушень Конвенції, три з яких не полягають безпосередньо у незаконному триманні його під вартою.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції правильно погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відшкодування позивачеві майнової та моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак дійшов помилкового висновку про наявність підстав для компенсації позивачу моральної шкоди, заподіяної триманням під вартою понад строк, установлений вироком суду, зокрема, у зв'язку з порушенням встановлених статтею 5 Конвенції гарантій щодо права на свободу і особисту недоторканість.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд не надав належної оцінки рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Ярошовець та інші проти України» від 03 грудня 2015 року, одним із заявників у якій є ОСОБА_1, яким встановлено допущені відносно нього порушення пунктів 1, 3 статті 5 Конвенції, у зв'язку з незаконним триманням його під вартою, в тому числі у період з 14 жовтня 2005 року по 28 жовтня 2008 року та у період з 24 грудня 2009 року по

13 серпня 2010 року, за наслідками розгляду якої рішенням Європейського Суду з прав людини стягнуто з держави Україна на користь заявника

15 000,00 євро на відшкодування моральної шкоди. Зазначене рішення державою Україна виконано, а відтак стягнення апеляційним судом на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн з держави Україна у зв'язку з порушенням відносно нього під час досудового слідства та судового розгляду вимог статті 5 Конвенції, є подвійним відшкодуванням шкоди з одних і тих самих підстав.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами установлено, що слідчим відділом прокуратури м. Києва 06 жовтня 2005 року порушено кримінальну справу № 50-4159 за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 364 КК України, в рамках якої 14 жовтня 2005 року в порядку статті 115 КПК України 1960 року було затримано ОСОБА_1 та інших осіб.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2005 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За результатами досудового слідства ОСОБА_1 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 364, частиною другою статті 365, частиною другою статті 127, частиною п'ятою статті 185, частиною п'ятою статті 186, частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 126, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 162, частиною другою статті 28 та частиною першою статті 366 КК України.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2008 року позивача визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 364, частиною другою статті 189, частиною другою статті 185, частиною другою статті 28, частиною другою статті 162, частиною другою статті 126, частиною другою статті 127 КК України, та призначено покарання шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з роботою в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна. Виключено кваліфікуючу ознаку - вчинення злочинів у складі організованої групи.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2009 року підтверджено кваліфікуючу ознаку - вчинення злочинів в складі організованої групи та засуджено позивача до 7 років позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 03 листопада 2009 року вирок суду апеляційної інстанції від 14 травня 2009 року скасовано, а кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд.

24 грудня 2009 року Апеляційний суд м. Києва направив зазначену кримінальну справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, за результатами якого вироком Деснянського районного суду м. Києва від

13 серпня 2010 року з обвинувачення підсудних виключено кваліфікуючу ознаку - вчинення злочинів у складі організованої групи.

Визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 364, частиною другою статті 162, частиною другою статті 126, частиною другою статті 189 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2011 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 та інших осіб (окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В.) скасовано, підтверджено кваліфікуючу ознаку - вчинення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 злочинів у складі організованої групи.

Визнано позивача винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 364, частиною другою статті 162, частиною другою статті 126, частиною другою статті 127, частиною першою статті 365 КК України, та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з роботою у правоохоронних органах строком на 3 роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 травня 2012 року вирок суду апеляційної інстанції від 20 вересня 2011 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд. Змінено ОСОБА_1 запобіжний захід на підписку про невиїзд та звільнено з-під варти.

Вироком Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2015 року, скасовано вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною другою статті 126, частиною другою статті 162, частиною другою статті 127, частиною другою статті 189 КК України та призначено покарання за частиною другою статті 189, частиною другою статті 127 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі із позбавленням його спеціального звання - лейтенант міліції.

У зв'язку зі змінами, внесеними до статті 364 КК України Законом України від 21 лютого 2014 року, якими із статті 364 КК України виключено частину третю, змінено правову кваліфікацію з частини третьої статті 364 КК України на частину першу статті 364 КК України.

З урахуванням положень статті 49 КК України, суд апеляційної інстанції звільнив ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 364, частиною другою статті 126 і частиною другою статті 162 КК України, та закрив провадження у справі в цій частині, у зв'язку із закінченням строків давності (стаття 49 КК України, стаття 11-1 КПК України у редакції від 1960 року).

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У статті 1 цього Закону наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З аналізу наведених норм законодавства убачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода.

Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має підтверджуватися постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або не встановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 за рішеннями судів фактично визнано винним за всіма епізодами злочинної діяльності (частина перша статті 364, частина друга статті 126, частина друга статті 162, частина друга статті 127, частина друга статті 189 КК України), законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди в порядку встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи позивача про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності за частиною другою статті 126, частиною другою статті 162, частиною першою статті 364 КК України, з огляду на те, що відносно нього кримінальна справа у цій частині була закрита не у зв'язку з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, а у зв'язку зі спливом строку давності, що не є реабілітуючою обставиною.

Твердження ОСОБА_1 про виправдання його (за відсутності в його діях складу злочину) за частиною другою статті 365 КК України, суд апеляційної інстанції правильно визнав безпідставними, оскільки вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року, яким заявника було виправдано за частиною другою статті 127, частиною другою статті 365 КК України, скасовано судом апеляційної інстанції. При цьому, як зазначив апеляційний суд у вироку від 16 вересня 2014 року, за доведеності винуватості особи у вчиненні злочину, передбаченого статтею 127 КК України, тобто у катуванні, додаткової кваліфікації за частиною другою статті 365 КК України не потрібно.

Підставою для відшкодування завданої йому моральної шкоди,

ОСОБА_1 зазначав незаконне та тривале тримання його під вартою понад строк, встановлений вироком суду, що становить 756 днів, що є порушенням гарантій, передбачених статтею 5 Конвенції.

Відмовляючи у задоволенні зазначених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2015 року у справі «Ярошовець та інші проти України» визнано, що: не було порушення статті 3 Конвенції, у зв'язку зі скаргою ОСОБА_1 на неналежну медичну допомогу під час тримання його під вартою. Європейський Суд з прав людини встановив: порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції, у зв'язку з незаконністю та тривалістю тримання ОСОБА_1 під вартою з

14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року; порушення пунктів 1 та 3 статті 5 Конвенції, у зв'язку з незаконністю та тривалістю тримання ОСОБА_1 під вартою з 24 грудня 2009 року до 13 серпня 2010 року; порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, у зв'язку з триманням ОСОБА_1 під вартою з

14 жовтня 2005 року до 20 вересня 2011 року; не встановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції у зв'язку триманням ОСОБА_1 під вартою з 20 вересня 2011 року до 08 травня 2012 року; встановлено порушення пункту 5 статті 5 Конвенції, у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не мав ефективного і юридично закріпленого права на відшкодування шкоди за тримання його під вартою в порушення пунктів 1 та 3 статті 3 Конвенції; встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з тривалістю кримінального провадження щодо позивача.

Європейський суд з прав людини постановив, що упродовж трьох місяців з дати коли це рішення набуде статусу остаточного, відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 15 000,00 євро, що мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-якого податку, що може йому нараховуватись.

На виконання зазначеного рішення Європейського суду з прав людини,

04 травня 2016 року Міністерство юстиції України через Казначейську службу України м. Київ перерахувало позивачеві 431 048,91 грн, що є еквівалентом 15 000,00 євро станом на дату виплати.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди частково, у розмірі 150 000,00 грн, апеляційний суд зазначеного не урахував, не звернув увагу, що у справі «Ярошовець та інші проти України» Європейський суд з прав людини констатував порушення пунктів 1, 3 статті 5 Конвенції, у зв'язку з незаконністю та тривалістю тримання ОСОБА_1 (четвертого заявника) під вартою, в тому числі у період з 14 жовтня 2005 року до 28 жовтня 2008 року та у період з 24 грудня 2009 року до 13 серпня

2010 року, а також пункту 1 статті 5 Конвенції за період з 14 жовтня 2005 року по 20 вересня 2011 року, за наслідками розгляду якої стягнув з держави України на користь позивача компенсацію у розмірі 15 000,00 євро. Тримання позивача під вартою у період з 20 вересня 2011 року до 08 травня 2012 року визнано Європейським судом з прав людини таким, що мало достатній причинно-наслідковий зв'язок, а відтак відсутнє порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Посилаючись на незаконне тримання під вартою понад строк, встановлений вироком суду, ОСОБА_1 не зазначив, що цей період тримання під вартою є іншим, ніж ті періоди, щодо яких Європейський суд з прав людини встановив порушення статі 5 Конвенції та стягнув на його користь з держави Україна грошову компенсацію на відшкодування заподіяної моральної шкоди. За таких обставин, обгрунтованими є доводи касаційної скарги прокурора про те, що стягнення національним судом на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за одне і теж саме порушення його прав, з одних і тих же підстав, призвело до подвійного стягнення коштів з державного бюджету.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди не оскаржуються в касаційному порядку, а тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються Верховним Судом.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції розглядаючи справу в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, у зв'язку із чим дійшов законного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

За положеннями частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на викладене, рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не може вважатися законним та обгрунтованим, а тому відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, залишити у цій частині в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик