Провадження № 2/522/781/18
13 вересня 2018 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси, у складі :
головуючого - судді Науменко А.В.
за участю секретаря - Полегеньком В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання частково недійсним кредитного договору,
Позивач сповіщений про дату, час і місце судового засідання, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність. Відповідач про слухання справи повідомлений належним чином. Відповідач не подав відзив, суд ухвалив, за письмової згоди позивача, слухати справу згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного.
Виконуючи вимоги кредитного договору, позивач після закінчення строку дії договору добровільного страхування наземного транспорту від 07.03.2012 року № КП/21 уклав з страхувальником, обраним банком, новий договорів добровільного страхування наземного транспортного засобу від 05.07.2013 № ПК/21, строк дії зазначеного договору з 06.07.2013 року по 05.07.2014 року.
За ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами між клієнтом та банком).
Відповідно до вимог п.3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 - банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011р. № 15-рп2011 роз'яснено - на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору поширюється дія ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на приписи п.п. д ч.2ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції що діяла на час укладання кредитного договору від 07.03.2012 року ІКАРNIG 27412.001 - перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до вимог п.2, ч.5, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач як споживач фінансових послуг, був зобов'язаний під час укладення кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем лише у випадку коли витрати за таким договором були прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для позивача.

Суд дійшов висновку, що умова п.6.8 кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року щодо обов'язку позивача сплатити штраф за не продовження строку дії договору добровільного страхування у примусовому порядку із страховиком визначеним відповідачем - обмежує права позивача, виходячи з наступного.

Договори страхування, що укладались між позивачем та страховиком є самостійними договірними зобов'язаннями - позивача і страховика, банк не є стороною цих правочинів і вимоги банку не ґрунтуються на законі.

Пунктом 6.8 кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року встановлено несправедливу умову договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах. Встановлення жорстких обов'язків споживача сплатити штраф, тоді як надання послуги з страхування обумовлене лише власним розсудом виконавця, за п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливою умовою договору за яку позивач змушений сплатити непропорційно велику суму компенсації.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.2ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

В порушення вимог п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач установив обов'язкові для позивача умови (примусово продовжувати дію договорів добровільного страхування із страховиком визначеним банком, а при непродовжені строку дії - сплатити штраф), з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням кредитного договору (дізнатися щорічний розмір страхової премії страховика, тощо).

За п.3.1.11 кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року при відмові в переоформленні договорів страхування банк на власний розсуд має право змінити умови договору або здійснити одностороннє розірвання договору, звернути стягнення на предмет застави.

Однак, 10.01.2009 р. набрав чинності Закон України від 12.12.2008р. № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» за яким ст.55 Закону України про банки і банківську діяльність доповнено ч.4 такого змісту - банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Рішення відповідача про односторонню зміну умов кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року (п.3.1.11 договору) прийнято після набрання чинності Законом № 661-VI і є протиправним. Беручи до уваги закріплений ч. 1ст. 5 8 Конституції України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, рішення банку про односторонню зміну умов кредитного договору, яке прийняте після 10.01.2009р. є неправомірним.

Згідно з ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на ст.16 Цивільного кодексу України, ч.І ст.3 Цивільного процесуального кодексу України - під захистом права судом розуміється звернення особи до суду. Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом (ч.1ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Обмеження у праві на звернення до суду є порушенням гарантованих Конституцією України та ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» прав, а відтак передбачені п.п. 4.2.7, 6.4 кредитного договору застереження є такими що порушують моє право на звернення до суду (є нікчемними і недійсними).

Як свідчить п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільний кодекс (ст.ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст.ст. 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Судом встановлено, що недотримання відповідачем вимог законодавства у договірних правовідносинах з позивачем при укладанні 07.03.2012 року кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року та похідного від нього договору застави рухомого майна № 2ХА 019500.27412.002 знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку з порушенням законних прав позивача.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, 02.12.2015 року позивач достроково повернув відповідачу надані у кредит кошти, сплатив проценти та комісії за кредитним договором від № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року достроково виконавши свої договірні зобов'язання, передбачені ст.ст. 1050, 1054 Цивільного кодексу України.

Незважаючи на це, відповідач, не будучи стороною у правовідносинах між позивачем та страховиком протиправно нарахував позивачу штраф за 2014-2015 роки у розмірі 15 відсотків вартості автомобіля - за не продовження строку дій договору добровільного страхування.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена. У відповідача відсутня правова підстава для нарахування штрафу по зобов'язанням за якими банк не є стороною, а також при відсутності у мене грошових зобов'язань перед банком.

Позивач належним чином достроково виконав взяті на себе зобов'язання і не переоформлення договору добровільного страхування наземного транспорту не привело до настання реальних ризиків невчасного повернення банківського кредиту або до настання реальних ризиків втрати банком можливості забезпечити повернення боргу за рахунок забезпеченого заставою зобов'язання, мого автомобіля, який придбаний за кредитні кошти. Предметом кредитного договору є лише грошові кошти, а не майно, яке було придбано за кредитні кошти. Згідно ст.323 Цивільного кодексу України, лише позивач як власник автомобіля, а не відповідач, ніс ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна.

В той же час за ч.8, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Окремі умови кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року, а саме його п.п. 3.1.11, 4.2.7, 4.2.8, 4.2.9, 6.4, 6.8 не є істотними та не вплинули на належне виконання позивачем договору, не тягнуть за собою визнання недійсним всього договору.

Однак, не надавши позивачу письмової інформації про сукупну вартість кредиту, до якої поряд з сумою кредиту входять і інші складові, в тому числі витрати пов'язані з укладанням договорів страхування транспортного засобу - відповідач не дійшов з позивачем згоди, щодо суми договору і не зазначив дійсну ціну договору. Ціна договору за ч.1ст.638 Цивільного кодексу України визначена законом як істотна умова договору.

Таким чином, суд вважає, що п. п. 4.2.9, 6.8. № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року дійсно є неправомірними, таким що суперечать, як нормам ЗУ «Про захист прав споживачів» так і п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до ст. 581 ЦК України, встановлено, що якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму. Аналогічна норма міститься у ст. 10 ЗУ «Про заставу» Види обов'язкового страхування передбачені у ст. 7 Законі України «Про страхування».

За таких обставин п. п. 4.2.9, 6.8. кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року, передбачають саме обов'язок позичальника, щодо необхідності страхування предмета застави та відповідальність за не вчинення цих дій, що за своєю природою не є страхуванням за згодою сторін. За таких обставин п. п. 4.2.9., 6.8. кредитного договору № ІКАРNIG 27412.001 від 07.03.2012 року суперечать нормам викладеним в ст. 581 ЦК України.

Крім цього, згідно ч.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» фінустановам заборонено вимагати від клієнта придбання товарів чи послуг від банку або афілійованих структур в якості обов'язкової умови надання банківських послуг. Таким чином страхування предмета застави за загальним правилом є правом, а не обов'язком сторін договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що, позивачем свої зобов'язання, щодо повернення кредитних коштів було виконано у повному обсязі. В свою чергу, норми кредитного договору, а саме п.п. 4.2.9., 6.8. кредитного договору є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та повинні бути визнані недійсними.

Таким чином суд вважає, що вимоги п.п.4.2.9, 6.8 кредитного договору від 07.03.2012 року № IKAPNIG.27412.001 порушують права позивача і тому вони законні і обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню з 06.07.2014 року, оскільки 05.07.2013 року позивачем був добровільно укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту ПК/21, строк дії якого закінчився 05.07.2014 року.

Позовні вимоги щодо стягнення судових витрат, понесених при подачі позовної заяви до суду суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

В порядку ст. 141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1280,0 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 206, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України; суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання частково недійсним кредитного договору - задовольнити частково.

Визнати недійсним з 06.07.2014 року п.п.4.2.9, 6.8 кредитного договору від 07.03.2012 року № IKAPNIG.27412.001.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» (, 01135, м. Київ, вул.. Чорновола В'ячеслава, 25) в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (65014, м. Одеса, пров. Лермонтовський, 13) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1280,0 гривен.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду виготовлений 21 вересня 2018 року .

Суддя А.В.Науменко

13.09.2018