Справа № 2-743/11
Провадження № 2/0182/468/2018
26.09.2018 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Тихомирова І.В.
при секретарі Рахуба О.Г.
за участю: позивача - ОСОБА_1
представника позивача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі Дніпропетровської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частину спільного майна, визнання частини заповіту недійсним, -
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частину спільного майна, визнання частини заповіту недійсним, який неодноразово уточнювала.
Свої вимоги мотивує тим, що з 1975 року вона проживала разом однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 до дня його смерті, а саме 25 вересня 2009 року за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Словянська 239-Б.
З ОСОБА_5 вони мали спільне господарство, сімейний бюджет, піклувалися один про одного та разом були зареєстровані за вищевказаною адресою.
За час спільного сумісного проживання в них народилася донька ОСОБА_3 (дошлюбне Жужа) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
25 вересня 2009 року ОСОБА_5 помер.
Після його смерті відкрилася спадщина на наступне майно:
-автомобіль ВАЗ 2101, реєстраційний номер Х81-53ДП, ідентифікаційний номер VIN-ХТА 210100В3813262;
За життя, а саме, 17 лютого 2000 року, ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий № 127, згідно якого, належний йому на праві власності житловий будинок з надвірними будівлям, що знаходиться в м. Нікополі, вул. Словянська, 239-б та усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповів Жужі (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_6.
25 лютого 2010 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Жужа) звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 з відповідною заявою про прийняття спадщини.
Крім того, 25 листопада 2009 року ОСОБА_4, яка доводиться донькою спадкодавця від іншого шлюбу, звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області із заявою про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_5
У вересні 2010 року позивач також звернулася до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5
Однак листом № 2311/01-14 від 06 вересня 2010 року державний нотаріус Нікопольської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 повідомив їй про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, у звязку з тим, що нею не доведений родинний звязок зі спадкодавцем.
На думку позивача, їй належить ? частка від усього майна ОСОБА_5, оскільки воно є їх спільною власністю. Так, домоволодіння № 239-Б по вул. Словянській в м. Нікополі Дніпропетровської області було побудовано ними разом у період їх спільного проживання та за спільні кошти. З 1975 року по 1980 рік вони загальною працею та коштами докладали зусилля для зведення даного домоволодіння, а також позивач вкладала свої власні кошти в його будівництво. В 1982 році спірний житловий будинок з надвірними будівлями був зданий в експлуатацію.
Крім того, спірні автомобілі, також були придбані ними в період спільного проживання за спільні кошти, а саме автомобіль ВАЗ-2101 в 1989 році та ВАЗ-2115 в 2002 році.
Тому вважає, що усе вищезазначене майно є їх загальним спільним майном із ОСОБА_5, нажитим у період спільного проживання за рахунок загальної праці та загальних коштів.
Крім того, після смерті ОСОБА_5 позивач продовжує утримувати домоволодіння, вживаючи заходи для поліпшення стану домоволодіння, шляхом вкладення додаткових витрат, зокрема: замінила опалення, зробила ремонт даху будинку, перекрила гараж, встановила новий паркан, замінила вікна, каналізацію та сантехніку на загальну суму 105 438,00 грн.
Таким чином, позивач просить суд встановити факт її сумісного проживання з ОСОБА_5 в період з весни 1975 року по день його смерті 25 вересня 2009 року. Визнати, що житловий будинок з надвірними будівлями № 239-Б по вул. Словянська в м. Нікополі Дніпропетровської області, автомобілі ВАЗ 2101, реєстраційний номер Х81-53ДП та ВАЗ-2115, реєстраційний номер НОМЕР_1 є їх спільним з ОСОБА_5 майном, нажите в період спільного проживання, визнавши за нею право власності на ? його частину.
Також просить визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_5 посвідчений на імя ОСОБА_3 оскільки ? частина вищезазначеного майна, яке увійшло до складу спадщини ОСОБА_5, має бути визнано за нею як нажите разом з ним в період їх спільного проживання.
Під час судового засідання 26 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 повідомила про те, що вона відмовляється від своїх позовних вимог в частині визнання за нею права власності на ? частину спірних автомобілів,про що нею була написана відповідна заява (а.с.246) ,в іншій частині позивач та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.
Відповідач з позовом ОСОБА_3 з позовом ознайомлена, в судове засідання 26 вересня 2018 року не зявилася, про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення їй судової повістки 22 серпня 2018 року (а.с.244). Жодних заяв, клопотань та відзиву на позов від відповідача не надходило.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання також не зявилася, 24 вересня 2018 року від неї надійшла заява про відкладення розгляду даної справи, у звязку з її хворобою (а.с.245).
Враховуючи те, що дана справа вже тривалий час слухається судом, та розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін, приймаючи до уваги той факт, що наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд зі згоди позивача та її представника у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Заслухавши позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, дослідивши усі письмові докази які містяться в матеріалах справи, вислухавши свідків, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обовязки, визначаються на підставах, передбачених СК України, у тому числі й положеннями ч. 1 ст. 74 цього Кодексу.
В звязку з наведеним, під час вирішення позову про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час спільного проживання без укладення шлюбу, суду слід враховувати час виникнення таких відносин.
У випадку, коли такі відносини виникли до 1 січня 2004 року, тобто до набуття чинності СК України, спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.
З матеріалів справи вбачається, що з 1975 року ОСОБА_1 проживала разом однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 до дня його смерті, а саме 25 вересня 2009 року за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Словянська 239-Б., вели спільне господарство, мали спільний бюджет та разом були зареєстровані за вищевказаною адресою (а.с.6,8,32,).
За час спільного сумісного проживання в них народилася донька ОСОБА_3 (дошлюбне Жужа) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9,84).
В даному випадку до спірних правовідносин застосовуються положення Кодексу про шлюб та сімю, оскільки вони виникли до 01 січня 2014 року.
Однак нормами Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (1975 - 01.01.2014 р.), не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.
У звязку з цим, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в задоволенні вимог в частині встановлення факту її сумісного проживання з ОСОБА_5 однією родиною з весни 1975 р. по 01.01.2014 р.
Також не підлягають задоволенню ОСОБА_1 щодо визнання житлового будинку з надвірними будівлями № 239-Б по вул. Словянська в м. Нікополі Дніпропетровської області її спільним майном з ОСОБА_5 як нажите ними в період спільного проживання, з огляду на наступні обставини.
Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.
Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв'язку із цим, суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю установлює не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.
Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-66цс13) та постанові від 25 грудня 2013 року (справа № 6-135цс13).
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Питання щодо визнання автомобілів ВАЗ 2101, реєстраційний номер Х81-53ДП та ВАЗ-2115, реєстраційний номер НОМЕР_1 загальним спільним майном позивача та ОСОБА_5, яке придбане ними в період їх спільного проживання, судом не вирішуються, оскільки в судовому засіданні 26 вересня 2018 року позивач відмовилася від цих позовних вимог про що написала відповідну заяву (а.с.246).
Вимоги ОСОБА_1 про визнання частково недійсним заповіту ОСОБА_5, посвідченого 17 лютого 2000 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий № 127 на імя ОСОБА_10 та визнання за нею права власності на ? частину спірного майна, фактично є похідними від вимог про встановлення факту сумісного проживання.
Враховуючи те, що судом відмолено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про встановлення факту її сумісного проживання з ОСОБА_5, вимоги про визнання частково недійсним заповіту ОСОБА_5 від 17 лютого 2000 року та визнання за нею права власності на ? частину спірного майна задоволенню також не підлягають.
Крім того суд вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_4, оскільки вона взагалі не входить до кола спадкоємців за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 25 вересня 2009 року.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 263-265, 280 ЦПК України, КпШС України, Законом України "Про власність", суд
Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частину спільного майна, визнання частини заповіту недійсним.
Повний текст рішення суду складено 03.10.2018 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно підпункту 15.5 Перехідних положеньЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суддя: ОСОБА_11