Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 314/7123/16-ц

провадження № 61-37476св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

третя особа - Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року у складі судді: Капітонова Є. М., та постанову апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2018 року у складі суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Первісний позов мотивовано тим, що сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини. Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. ОСОБА_2 просила стягнути аліменти на дитину у розмірі 1 200,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа - Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області, про визначення місця проживання дитини.

Зустрічний позов мотивовано тим, що сторони перебувають у шлюбі та мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Окрім цього, ОСОБА_2 має ще одного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. З травня 2016 року ОСОБА_2 із сином проживають окремо.

ОСОБА_3 вказував, що відповідач не в змозі забезпечити нормальні умови для виховання дитини та задовольнити його потреби. ОСОБА_2 проживає з дітьми у будинку, який потребує ремонту. ОСОБА_2 працює і відсутня вдома цілу добу, залишає дітей вдома одних, а спільний син хворіє нападами ядухи, що стаються вночі. Вважав подальше проживання малолітнього сина з батьком буде відповідати його інтересам, адже він має житло, цікавиться його успіхами у навчанні, оплачує розважальні заходи. ОСОБА_2 згодна, щоб син проживав на протязі двох тижнів у батька коли вона працює, а інші два у неї. Однак, у вихідний відповідача можуть терміново викликати на роботу і були випадки коли син прокинувшись вночі, не знайшов матір та всю ніч сидів біля будинку надворі. В усіх діях щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Просив визначити місце проживання сина - ОСОБА_4 з батьком за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно у розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в період з 07 листопада 2016 року по 07 липня 2017 року, щомісячно у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 08 липня 2017 року до досягнення повноліття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 07 листопада 2016 року. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Рішення судів мотивовані тим, що жодних нових обставин, які зумовили б необхідність змінювати звичайний уклад життя дитини та передавати її на виховання батькові не встановлено. Дитина, щодо якої виник спір, є малолітньою. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. На підставі статей 180, 182 СК України із відповідача підлягають стягненню аліменти на сина, який приживає із матір'ю. При цьому апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги проти висновків суду, обмежуються посиланням лише на те, що суд безпідставно визначив місце проживання дитини з матір'ю.

У травні 2018 року ОСОБА_3 подав через засоби поштового зв'язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов та визначити місце проживання дитини з батьком.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, мотивуючи рішення посилались лише на принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року згідно якого малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, а також послалися на висновок органу опіки та піклування, яким доцільно визначити місце проживання із матір'ю. При цьому судами не ураховано, що ОСОБА_3, як батьком, створено всі належні соціально-побутові умови для проживання та розвитку дитини.

Також судами не взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «М. С. проти України». Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі не повинні братись до уваги. Вказані обставини залишились поза увагою судів як першої так і апеляційної інстанції, які формально віднеслись до вирішення питання про визначення місця проживання дитини, належним чином не обґрунтувавши свої висновки.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дитини. У частині первісного позову ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони разом не проживають, але мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У висновку Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області № 01-39/0443 від 04 квітня 2017 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір'ю.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Аналогічний висновок щодо застосування частини першої статті 161 СК України зроблений в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 02 серпня 2018 року у справі № 459/1640/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 539/1406/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, при розгляді апеляційної скарги в частині зустрічного позову про визначення місця проживання дитини апеляційний суд обмежився помилковим посиланням на принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року. При цьому залишив поза увагою те, що ОСОБА_2 не заявляла вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю. Окрім цього не перевірив наявності або відсутності підстав для застосування статті 161 СК України, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини для визначення місця проживання із матір'ю. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, а справу в частині вирішення зустрічного позову про визначення місця проживання дитини передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2018 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини скасувати.

Передати справу № 314/7123/16-ц в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило