Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 369/4660/15-ц

провадження № 61-8819св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Журби С. О., Олійника В. І.,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, в якому просила поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею:

право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1800 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2;

право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1800 га, розташованої по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3;

право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на земельних ділянках за кадастровими номерами НОМЕР_2, загальною площею 0,1800 га та НОМЕР_3, загальною площею 0,1800 га, які розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2;

залишити за нею право власності на 1/2 частини автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1;

залишити за ОСОБА_5:

право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1800 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2;

право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1800 га, розташованої по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3;

право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на земельних ділянках за кадастровими номерами НОМЕР_2, загальною площею 0,1800 га та НОМЕР_3, загальною площею 0,1800 га, які розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2;

визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив:

визнати його особистим приватним майном земельну ділянку, площею 0,1800 га, розташовану по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4;

земельну ділянку площею 0,1800 га, розташовану по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5;

будівельні матеріали, які увійшли в будівництво недобудованого житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_2 та залишено без розгляду її позовну заяву в частині визнання за нею права власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку на спірних земельних ділянках.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини автомобіля

ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано особистим приватним майном ОСОБА_5 земельну ділянку

площею 0,1800 га, розташовану по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4.

Визнано особистим приватним майном ОСОБА_5 земельну ділянку

площею 0,1800 га, розташовану по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5.

У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що жодна із сторін не виявила бажання щодо внесення попередньо грошової суми на депозитний рахунок суду, а відповідач за первісним позовом не надав своєї згоди на стягнення з нього компенсації половини вартості автомобіля ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1. Також, виходив з того, що земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2, кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3 є особистою власністю ОСОБА_5, оскільки були придбані ним за його особисті кошти.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2015 року в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання права на земельні ділянки та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю скасовано і у цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1800 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий ОСОБА_5, та на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1800 га, розташованої по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3, державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданий ОСОБА_5

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання права на земельні ділянки та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що спірні земельні ділянки були придбані під час шлюбу, а належні і допустимі докази того, що спірні земельні ділянки були придбані за особисті кошти ОСОБА_5 відсутні.

23 грудня 2016 рокуОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_7,подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення справи щодо спірного автомобіля не оскаржується, а тому не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю та ухвалюючи в цій частині нове рішення, належним чином не перевірив наданих доказів у справі.

23 лютого 2017 року ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_4, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами установлено, що з 03 березня 2012 року по 23 грудня 2014 року сторони перебували у шлюбі, від шлюбу мають дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що під час шлюбу сторонами набуто у спільну сумісну власність наступне майно: автомобіль ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1, а також земельні ділянки, площею 0,1800 га цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_5 посилався на те, що земельні ділянки, площею 0,1800 га цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 придбані ним під час шлюбу, проте за кошти, які належать йому особисто, які він отримав з каси товариства, яке було засновано ще до укладення шлюбу та генеральним директором якого є він.

Судами установлено, що у період шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу від 10 вересня 2012 року № 2679, № 2606 подружжям ОСОБА_2 та

ОСОБА_5 придбано земельні ділянки, площею 0,1800 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1 та

АДРЕСА_2. Державні акти на право власності на вказані земельні ділянки було видано на ім'я ОСОБА_5

Також, у період шлюбу сторонами було придбано автомобіль ГАЗ 5312, державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано за

ОСОБА_2

Також, судами встановлено, що з 06 лютого 2009 року ОСОБА_5 заснував та є генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю «Веройл» (далі - ТОВ «Веройл»).

За період з травня по вересень 2012 року отримав з каси товариства під звіт 356 800,00 грн, що підтверджено довідкою ТОВ «Веройл» від 18 серпня 2015 року та відповідними касовими ордерами, проте вказані документи не оформлені у відповідності до встановленого Положенням про ведення касових операцій у національній валюті порядку.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки та задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, встановивши те, що у період шлюбу сторонами було придбано спірні земельні ділянки та з урахуванням того, що відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано за особисті кошти ОСОБА_5, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог на підставі статей 70, 71 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, тому не дають підстав для скасування судового рішення у справі, яке ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_7,залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельні ділянки та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило