Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/7968/17-ц

провадження № 61-36608св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: заступник прокурора Сумської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, Відкритого акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Свема»,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

заявник - заступник прокурора міста Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року, у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року заступник прокурора Сумської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області (далі - РВ ФДМУ по Сумській області), Відкритого акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Свема» (далі - ВАТ «АК «Свема») до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування нерухомого майна - нежитловий будинок загальною площею 1685,70 кв.м вартістю за останньою оцінкою 12 764 400,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що прокуратурою Сумської області під час здійснення представницьких повноважень на захист інтересів держави встановлено факт неправомірного вибуття нерухомого майна із власності ВАТ «АК «Свема», яке створене відповідно до наказу Фонду державного майна України від 15 листопада 2001 року № 8-АТ шляхом приватизації державного майна внаслідок перетворення Орендного підприємства виробниче об'єднання «Свема».

Засновниками товариства виступили держава в особі ФДМУ (частка акцій -91,5955%) та організація орендарів Орендного підприємства виробниче об'єднання «Свема» (частка акцій - 8,405%).

Згідно з актом передачі нерухомого майна від 15 листопада 2001 року у власність ВАТ «АК «Свема» передано 343 об'єкти нерухомості, у тому числі державне майно - триповерхову будівлю по АДРЕСА_1 у м. Києві (інвентарний номер - 91145, вартість за результатами оцінки станом на 31 травня 2001 - 322866 грн).

У подальшому ВАТ «АК «Свема» спірне нежитлове приміщення у складі майнового комплексу цеху № 38 передано до статутного фонду Виробничо- комерційного спільного підприємства «СД» ЛТД (далі - ВК СП «СД» ЛТД) на підставі установчої угоди від 22 квітня 2003 року та акту прийому-передачі від 22 квітня 2003 року. При цьому ВАТ «АК «Свема» разом із Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімічні інженерні технології» (далі - ТОВ «Хімічні інженерні технології» ) та фірмою «Фото Колор Хауз» виступило співзасновником цього підприємства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2004 року у справі за позовом ВК СП «СД» ЛТД до ВАТ «АК «Свема» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, визнано за ВК СП «СД» ЛТД право власності на майновий комплекс цеху № 38 по АДРЕСА_1 у м. Києві, до складу якого увійшов триповерховий будинок загальною площею 1 773,9 кв. м, автодорога, артезіанська свердловина з насосною станцією. У подальшому на підставі цього рішення, як правовстановлюючого документа, ВК СП «СД» ЛТД здійснено державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2004 року було засуджено ОСОБА_8 - голову правління ВАТ «АК «Свема» за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України. Вироком суду встановлено, що ОСОБА_8, перебуваючи на посаді голови правління товариства, у період з квітня по травень 2003 року, без письмового погодження органів приватизації (ФДМУ) та наглядової ради ВАТ «АК «Свема» здійснив відчуження майна товариства, у тому числі нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 у м. Києві шляхом внесення його до статутного капіталу ВК СП «СД» ЛТД.

Зважаючи на ці обставини, заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення цього суду від 20 вересня 2004 року у справі за позовом ВК СП «СД» ЛТД до ВАТ «АК «Свема» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, яким визнано право власності на на спірне майно за ВК СП «СД» ЛТД.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 лютого 2006 року рішення суду від 20 вересня 2004 року було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ВК СП «СД» ЛТД.

Разом з тим, після скасування судового рішення майнові інтереси власника - ВАТ «АК «Свема», а також держави, якій належать корпоративні права у цьому товаристві, посвідчені акціями, у повній мірі не відновлено, оскільки майно залишається неповернутим та перебуває у незаконному володінні третіх осіб.

Незважаючи на скасоване рішення Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2004 року право власності на спірне приміщення неодноразово переходило до інших осіб.

На час розгляду справи спірне приміщення належить на праві спільної часткової власності відповідачам на підставі укладених договорів дарування від 22 квітня 2011 року, які вважаються добросовісними набувачами, в чужому незаконному володінні яких перебуває спірне нежитлове приміщення.

З урахуванням викладеного, відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України прокурор просить витребувати у відповідачів на користь ВАТ «АК «Свема» нерухоме майно - нежитловий будинок загальною площею 1 685,70 кв.м вартістю за останньою оцінкою 12 764 400,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року у задоволенні позову заступнику прокурора Сумської області в інтересах держави в особі ФДМУ, РВ ФДМУ по Сумській області, ВАТ «АК «Свема» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне приміщення незаконновибуло з володіння ВАТ «АК »Свема», натомість прокурор за захистом порушеного права звернувся поза межами строку позовної давності, встановленої також і до позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення, яким було визнано право власності на спірні приміщення за ВК СП «СД» ЛТД було скасовано 20 лютого 2006 року за заявою заступника прокурора м. Києва та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову, в той час як заступник прокурора Сумської області в інтересах позивачів звернувся з цим позовом в травні 2017 року.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Сумської області в інтересах держави в особі ФДМУ, РВ ФДМУ по Сумській області, ВАТ «АК «Свема» залишено без задоволення. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився повністю з висновками суду першої інстанції та відхилив доводи апеляційної скарги заступника прокурора Сумської області.

21 травня 2017 року заступник прокурора міста Києва направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли неправильного висновку, що перебіг позовної давності за вимогами про витребування майна від добросовісного набувача починається за загальними правилами, визначеними частиною першою статті 261 ЦК України. Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 06 березня 2018 року № 904/9159/16, від 21 березня 2018 року № 904/9652/16, № 904/11074/16, від 22 березня 2018 року № 904/12521/16, № 904/10338/16, від 29 березня 2018 року № 904/10673/16, у подібних правовідносинах.

27 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступник прокурора міста Києва.

23 липня 2018 року РВ ФДМУ по Сумській області надіслало засобом поштового зв'язку відзив на касаційну скаргу прокурора, у якому просить касаційну скаргу задовольнити, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

27 липня 2018 року ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 через представника ОСОБА_9 подали відзив на касаційну скаргу прокурора, у якому просять касаційну скаргу відхилити, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

12 липня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу ФДМУ від 15 листопада 2001 року № 8-АТ створено ВАТ «АК «Свема» шляхом приватизації державного майна внаслідок перетворення орендного підприємства виробничого об'єднання «Свема».

Засновниками товариства виступили держава в особі ФДМУ (частка акцій - 91,5955%) та організація орендарів Орендного підприємства виробничого об'єднання «Свема» (частка акцій - 8,405%).

Згідно з актом передачі нерухомого майна від 15 листопада 2001 року у власність ВАТ «АК «Свема» передано 343 об'єкти нерухомості, у тому числі державне майно - триповерхову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі установчої угоди від 22 квітня 2003 року та акту прийому-передачі від 22 квітня 2003 року, нежитлове приміщення у складі майнового комплексу цеху № 38 ВАТ «АК «Свема» передало до статутного фонду ВК СП «СД» ЛТД.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2004 року у справі за позовом ВК СП «СД» ЛТД до ВАТ «АК «Свема» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, за ВК СП «СД» ЛТД визнано право власності на майновий комплекс цеху № 38, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, до складу якого увійшов триповерховий будинок загальною площею 1 773,9 кв.м, автодорога, артезіанська свердловина з насосною станцією.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2004 року було засуджено ОСОБА_8 - голову правління ВАТ «АК «Свема» за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України. Вироком суду встановлено, що ОСОБА_8, перебуваючи на посаді голови правління товариства, у період з квітня по травень 2003 року, без письмового погодження органів приватизації (ФДМУ) та наглядової ради ВАТ «АК «Свема» здійснив відчуження майна товариства, у тому числі нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 у м. Києві шляхом внесення його до статутного капіталу ВК СП «СД» ЛТД.

16 травня 2005 року спірне приміщення ВК СП «СД» ЛТД було внесено до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІММАШПРОДУКТ» (далі - ТОВ «ХІММАШПРОДУКТ»), про що Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 16 травня 2005 року видано свідоцтво про право власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 лютого 2006 року за заявою заступника прокурора м. Києва рішення Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2004 року у справі за позовом ВК СП «СД» ЛТД до ВАТ «АК «Свема» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ВК СП «СД» ЛТД.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2005 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ТОВ «ХІММАШПРОДУКТ», треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_11, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко М. Ф., про визнання права власності на нежилий будинок та зобов'язання вчинення дій з реєстрації права власності, право власності на спірні приміщення було визнано за ОСОБА_10

29 грудня 2005 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення.

На підставі договорів дарування від 22 квітня 2011 року, 25 червня 2011 року, укладених між ОСОБА_13 та відповідачами, право власності на спірні приміщенні перейшло в рівних частках до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті в редакції, яка діяла до 15 січня 2012 року (на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - Закон № 4176-VI) протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

З огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України 2004 року передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України 2004 року).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України 2004 року.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України 2006 року органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 20 червня 2018 року № 14-85цс18.

Разом з цим, стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до частини другої статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі ФДМУ та РВ ФДМУ по Сумській області із зазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушено, стало відомо про таке порушення.

Ураховуючи те, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі ФДМУ та РВ ФДМУ по Сумській області, суди першої та апеляційної інстанції не з'ясували, коли саме зазначені органи довідались або могли довідатися про порушення такого права та чи є у них поважні причини для його поновлення.

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір по суті позовних вимог, зауважили лише, що відповідно до рішень Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2004 року та від 20 лютого 2006 року ВАТ «АК «Свема» брало участь у розгляді справи та визнавало позов, а тому знало про порушення свого права. При цьому, рішення Господарського суду м. Києва від 20 вересня 2004 року скасовано за заявою заступника прокурора м. Києва. Натомість поза увагою судів залишилось те, що а ні ФДМУ, а ні РВ ФДМУ по Сумській області, участі у згаданих судових справах не брали, коли їм стало відомо про своє порушене право судом не встановлено.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 14 вересня 2016 року № 6-2165цс16.

Судом установлено, що прокурор звернувся до суду з позовом за захистом інтересів держави в особі, в тому числі, ФДМУ та РВ ФДМУ по Сумській області про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак строк позовної давності для цих правовідносин, встановлений у статті 257 ЦК України в межах трьох років, обчислюється саме для особи, права якої порушено, тобто ФДМУ та РВ ФДМУ по Сумській області.

Проте суд першої інстанцій, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на зазначені положення закону уваги не звернув, фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з 2006 року - моменту скасування судового рішення за нововиявленими обставинами, з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києвазадовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 рокута постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик