ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/153/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар Семенчук О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє також в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, треті особи - орган опіки та піклування виконавчий комітет Мелітопольської міської ради про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє також в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, треті особи - орган опіки та піклування виконавчий комітет Мелітопольської міської ради про виселення,

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 16 травня 2008 року банком було надано відповідачці ОСОБА_3 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35000 доларів США строком до 06.03.2013 року, а остання зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строк та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 березня 2008 року з відповідачами був укладений договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1. У зв'язку із неналежним виконанням відповідачкою ОСОБА_3 умов кредитного договору за нею виникла заборгованість. Рішенням суду від 05.03.2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково та звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком. В частині виселення відповідачів відмовлено. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Дану вимогу відповідачі отримали 20.08.2014 року у передбачений 30-денний строк. Однак, вимоги банку щодо виселення не виконали.

Враховуючи вищенаведене позивач просив суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_2

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідачі мають інше житло, а тому можуть бути виселені з займаної ними квартири без порушення їх прав, а у разі неможливості проживання однією сім'єю, вони можуть поселитися у гуртожитку. Крім того ст. 109 ЖК, на яку послався суд першої інстанції щодо надання іншого житла відповідачам, регулює відносини лише виселення з державного та громадського житлового фонду та в будь-якому разі не на сторони, а на суд покладений обов'язок зазначити у судовому рішенні постійне приміщення, до якого мають бути виселені відповідачі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2008 року між Приватбанком та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду №2008-004, згідно умов якої останній надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35000 доларів США строком до 06.03.2013 року, а ОСОБА_3 зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строк та в порядку, встановленому кредитним договором /а.с.7-9/. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між Приватбанком та ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, який на час розгляду справи помер, 04.07.2008 року було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 /а.с.12-14/.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 05.03.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2008-004 від 07 березня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від власного імені будь-якій особі - покупцю, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, отримувати матеріали технічної документації, технічного паспорту, отримувати витяги з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, та інших прав, необхідних для здійснення продажу. Також рішенням суду було відмовлено у виселенні відповідачів з квартири АДРЕСА_1, оскільки порушено процедуру добровільного звільнення житлового приміщення. Дане рішення набрало законної сили 22.05.2012 року /а.с.15-18/.

Як вбачається з довідок, виданих 06 листопада 2014 року директором ТОВ «Житломасив» та відділом міграційної служби за адресою: квартира АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Позивач посилався на те, що 12 серпня 2014 року ним як іпотекодержателем був направлений відповідачам лист з проханням в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 /а.с.19/. Даний лист-повідомлення був направлений позивачем 15.08.2014 року та отриманий 20 серпня 2014 року уповноваженою особою за довіреністю, що підтверджується повідомлення начальника Укрпошти та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с.19-22/.

Рішенням суду від 05.03.2012 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, рішення набрало законної сили, банком дотримано вимоги досудового врегулювання спору, добровільно відповідачі не виселились.

Позивач просив виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення на підставі положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу УРСР.

Суд першої інстанції проаналізував доводи позивача та відмовляючи у задоволені позову, виходив з наступних положень закону

За ч. 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

При цьому порядок виселення із займаного житлового приміщення, регулює стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

У відповідності з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР передбачає, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Тож під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і ст. 109 ЖК УРСР.

Така правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-1141цс16, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

При розгляді справи судом першої інстанції з'ясовувалося питання про наявність іншого житла для виселення мешканців зі спірної квартири.

За інформацією відділу обліку, розподілу житла та по роботі з уповноваженими в мікрорайонах міста виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 104-жил від 30.03.2018 року в м. Мелітополі відсутній житловий фонд соціального призначення, тому надати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в постійне користування житло не має можливості.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Тож встановивши, що відповідачі набули у власність спірну квартиру не за рахунок кредиту, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов'язком позивача.

З огляду на зазначене висновок суду першої інстанції про відмову в позові відповідає положенням статті 109 Житлового кодексу Української РСР, які мають враховуватися при застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі мають інше житло або можуть бути виселені у будь-який гуртожиток не узгоджується з положеннями закону.

Правовий аналіз статті 109 Житлового кодексу Української РСР дає підстави зробити висновок про те, що наявність в осіб, які проживають у житловому приміщенні, переданому в іпотеку, але придбаному не за рахунок кредиту, на праві власності іншого житла, не є підставою для їх виселення у належне їм інше жиле приміщення, оскільки житло має бути надане особою, яка заявила вимогу про виселення.

Крім того, гуртожиток не є жилим приміщенням, призначеним для постійного проживання.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 листопада 2018 р.

Головуючий: О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков