Ухвала

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 355/908/15-ц

провадження № 61-41925 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року та на постанову апеляційного суду Київської області від 03 липня 2018 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом та просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь 210 000 грн боргу за договором позики від 11 листопада 2013 року.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 червня 2015 року в складі судді Коваленко К. В., залишеним без змін постановою апеляційного суду Київської області від 03 липня 2018 року в складі колегії суддів Фінагеєва В. О., Кулішенка Ю. М., Яворського М. А., позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 210 000 грн боргу за договором позики від 11 листопада 2013 року.

03 серпня 2018 року ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що 11 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_5 надала ОСОБА_6 10 000 доларів США позики на придбання будинку в АДРЕСА_1. Суму позики позичальник зобов'язалася повернути до 01 березня 2015 року.

На час укладення договору позики ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано 15 жовтня 2015 року.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми позики, оскільки встановив, що ОСОБА_6 взяті на себе зобов'язання за договором позики від 11 листопада 2013 року не виконала, кошти в установлений в договорі строк не повернула.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ОСОБА_7 як особа, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та вказував, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, а оскаржуваним рішенням суд першої інстанції фактично вирішив питання про боргові зобов'язання, які в силу шлюбних відносин є об'єктами права спільної сумісної власності та стягнення боргу за рахунок спільного сумісного майна. Зазначав, що ОСОБА_6 не повідомляла його про існування укладеного між нею та ОСОБА_5, договору позики від 11 листопада 2013 року.

Відповідно до частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Посилання ОСОБА_4 на те, що визнання ОСОБА_6 позову своєї матері свідчить про зловмисну домовленість позивача з відповідачем, є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи) визнання позову відповідачем є його правом і можливе на будь-якій стадії провадження у справі.

Оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_7 не надав суду апеляційної інстанції належних та достатніх доказів того, що договір позики від 11 листопада 2013 року визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 65 СК України, або фіктивним у силу вимог статті 234 ЦК України.

Правильним є висновок апеляційного суду, що посилання ОСОБА_4 на неповне з'ясування обставин справи не заслуговують на увагу, оскільки позивач надала суду докази укладення між нею та відповідачем договору позики, тобто довела виникнення між сторонами договірних відносин, а суд першої інстанції дав належну оцінку наданим сторонами доказам у справі.

Апеляційний суд правильно вказав, що положення чинного законодавства не містять заборони на вираження фізичними особами у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, а тому посилання ОСОБА_4 на те, що умови договору позики суперечать нормам цивільного законодавства в частині зазначення ціни договору, не заслуговують на увагу.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновок апеляційного суду, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Підстави вважати, що суди при розгляді даної справи допустили порушення норм матеріального чи процесуального права, відсутні.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Вважаючи порушеними свої права, ОСОБА_7 має право в передбаченому законом порядку звернутися до суду для їх захисту в порядку позовного провадження.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року та на постанову апеляційного суду Київської області від 03 липня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат