Дата документу 19.12.2018 Справа № 753/9095/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 753/9095/16 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/807/1035/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Кулабухвій І.С.

за участі:

представника позивача АТ КБ «Приватбанк» - Мельникової Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Литвиненко Олени Леонідівн на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет застави,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступник ЗАТ КБ «ПриватБанк», звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет застави.

У вересні 2017 року позивач подав уточнений позов, замінивши у справі відповідача ОСОБА_8 на іншого відповідача ОСОБА_5, який зареєстрований у м. Бердянську.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 вересня 2017р. цивільна справа була передана за підсудністю на розгляд до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 0809/40, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 000,00 доларів США зі сплатою 17 % річних, з кінцевим терміном повернення 16.09.2013 року. ОСОБА_6 умови договору не виконав, маючи заборгованість за договором, яка станом на 26.02.2016 року становить 97 627,86 доларів США і складається із: 29 033,31 дол. США - заборгованості за кредитом, 28 103,05 дол. США - заборгованості по процентам, 35 833,81 дол. США - пені, 9,18 дол. США - штрафу ( фіксована частина), 4 648,51 дол. США - штрафу (процентна складова).

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 0809/40 від 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_7 18.09.2008 року був укладений договір застави рухомого майна, за яким остання передала в заставу банку автомобіль VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2006 року випуску, тип ТЗ: легковий - В-універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, р.н. НОМЕР_1.

ОСОБА_7 в порушення умов договору застави, без згоди банку, відчужила автомобіль ОСОБА_8, а той, в свою чергу, продав його ОСОБА_5

Посилаючись на статті 25, 26, 27 ЗУ «Про заставу», ст. 9 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», позивач просив суд вилучити у ОСОБА_5 і передати в заклад банку предмет застави - автомобіль VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску - 2006, тип ТЗ: легковий -В - універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, р.н. НОМЕР_1; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року № 0809/40 у розмірі 97 627,86 дол. США звернути стягнення на предмет застави - вказаний автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_5, шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені відповідача договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Вилучено і передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску - 2006, тип ТЗ: легковий -В-універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0809/40 від 18.09.2008 року, що утворилася станом на 15.02.2012 року у розмірі 44 030,85 дол. США, в тому числі: 29 033,31 дол. США - заборгованість за кредитом; 10 309,12 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 561,91 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США -штраф (фіксована частина); 2 095,22 дол. США -штраф (процентна складова), що в еквіваленті на гривню на час стягнення заборгованості становило 341 806,46 гривень, звернуто стягнення на автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2006р.в., тип ТЗ: легковий -В-універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, шляхом надання Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» права на укладення від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, права знімати автомобіль з обліку в органах МВС України, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду змінити в частині визначеного розміру заборгованості за кредитним договором, збільшивши суму стягнення до 97 627,86 доларів США, що за курсом 27,24 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.02.2016 року складає 2 659 382,80 грн., а також змінити спосіб звернення стягнення відповідно до уточнених позовних вимог на реалізацію заставного майна з прилюдних торгів, в іншій частині рішення залишити без змін.

ОСОБА_5 також оскаржив рішення суду першої інстанції, але його апеляційна скарга була залишена без руху у зв»язку з несплатою судового збору, та відповідач протягом встановленого в ухвалі строку недоліки не усунув.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 грудня 2018р. апеляційна скарга ОСОБА_5 визнана неподаною та повернута відповідачу.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу банку ОСОБА_5 до апеляційного суду не надав, що у відповідності до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

В судове засідання апеляційного суду відповідач та треті особи не з»явились.

Судову повістку відповідачем ОСОБА_5 було отримано 01.12.2018р., а його представником ОСОБА_9 - 04.12.2018р., що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями. Про причини неявки сторона відповідача апеляційний суд не проінформувала, клопотань про відкладення розгляду справи не спрямувала.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 жодної повістки, спрямованої на їх адреси місця реєстрації, не отримували, які повертались назад до суду за закінченням встановленого строку зберігання; про нові адреси суд не проінформували. Тому вони вважаються повідомленими у відповідності до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України.

Зважаючи на вказані обставини, колегія у відповідності до положень ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд за відсутності відповідача та третіх осіб.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 була укладена кредитна угода № 0809/40 і договір про видачу траншу № 0809/40/1 (а.с.10-13 т.1). За умовами цих договорів позичальник ОСОБА_6 отримав в банку кредит у розмірі 40 000,00 доларів США зі сплатою 17 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту - 16.09.2013 року.

Згідно з пунктом 6.8 кредитної угоди № 0809/40 сторони встановили строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки- пені, штрафів тривалістю 5 років.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 0809/40 від 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_7 18.09.2008 року був укладений договір застави рухомого майна № 0809/40/ТЗ (а.с.16-17 т.1), за яким остання передала в заставу банку автомобіль VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску- 2006, тип ТЗ: легковий -В-універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, р.н. НОМЕР_1, заставною вартістю - 207 384,53 грн.

Відповідно до п.13 договору застави заставодавець з моменту набрання чинності цим договором має право відчужувати предмет застави тільки за письмовою згодою заставодержателя.

Пунктом 17.12 договору застави визначено, що у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором та (або) заставодавцем зобов'язань за цим договором, заставодавець зобов'язується передати предмет застави заставодержателю в заклад за актом приймання-передачі, що підписується сторонами.

Згідно із пунктами 21, 22 договору застави, звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених п.п. 15.6, 15.8.1, 15.8.2, 15.8.3, 15.9 цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Заставодавець має право на власний розсуд обрати один із таких способів звернення стягнення на предмет застави: 1) передача предмету застави у власність заставодержателя в рахунок виконання забезпечених предметом застави зобов'язань; 2) продаж заставодержателем предмету застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем або на публічних торгах.

З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 29.01.2018 року (а.с.20-21

т.2) встановлено, що обтяження рухомого майна було зареєстровано в Державному реєстрі 23.09.2008 року за № 7958343, встановлено термін дії обтяження - 23.09.2013р.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2012 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року (а.с.97-98 т.2), були задоволені вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» і достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 15.02.2012 року в сумі 341 806,46 грн. в солідарному порядку з ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Вказане рішення набрало законної сили, але ані в добровільному, ані в примусовому порядку боржниками виконано не було.

11.09.2013 року були зареєстровані зміни у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна щодо обтяження автомобілю VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску- 2006, тип ТЗ: легковий -В-універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, р.н. НОМЕР_1, та збільшений термін дії обтяження до 11.09.2018р.

20.01.2016 року зареєстровано звернення стягнення на заставлене майно, а 10.02.2016р. банк звернувся до суду з цим позовом про звернення стягнення на предмет застави.

На час подачі позову до суду предмет застави автомобіль VOLKSWAGEN 05.06.2009 року був проданий заставодавцем ОСОБА_7 без дозволу банку ОСОБА_8, який, в свою чергу, вже під час розгляду справи в суді продав автомобіль 21.06.2016 року ОСОБА_5 (а.с.111 т.1).

Звертаючись до суду з цим позовом, банк визначив розмір заборгованості ОСОБА_6 станом на 26.02.2016 року в загальній сумі 97 627,86 доларів США, яка складається із: 29 033,31 дол. США - заборгованості за кредитом, 28 103,05 дол. США - заборгованості по процентам; 35 833,81 дол. США - пені, 9,18 дол. США - штрафу ( фіксована частина). 4 648,51 дол. США - штрафу (процентна складова), на погашення якої і просив звернути стягнення на предмет застави.

Частково задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції вказував, що звернення банку з позовом про дострокове стягнення кредиту (незалежно від способу такого стягнення) змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Тому суд вважав, що за рахунок предмета застави може бути погашена тільки заборгованість у розмірі вже стягнутому рішення Індустріального суду від 19.03.2012р., та звернув стягнення на заставлений автомобіль на погашення цієї суми у розмірі 341 806,46 грн. шляхом надання Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» права на укладення від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, права знімати автомобіль з обліку в органах МВС України, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В скарзі банк наголошує на тому, що у відповідності до вимог ст. 599 ЦК України зобов»язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином, а не в силу ухвалення рішення судом, і тому позика вважається повернутою з моменту здійснення повного розрахунку боржником перед кредитодавцем. Вказує, що згідно з п. 7.1 угоди вона діє до повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Тому вважає, що суд незаконно обмежив розмір заборгованості стягнутою судовим рішенням сумою, тому просив змінити рішення в цій частині, визначивши, що звернення стягнення відбувається на погашення розрахованої станом на 26.02.2016р. заборгованості у розмірі 97 627,86 дол. США.

Проте колегія вважає ці доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду в цій частині законним і обґрунтованим, оскільки рішення судом першої інстанції в цій частині прийнято з урахуванням правової позиції Великої Палати ВС, наведеної у справі № 444/9519/12.

В цій постанові закцентовано увагу на тому, що потрібно розрізняти поняття «строк договору», «строк виконання зобов»язання» та «термін виконання зобов»язання».

Згідно з п. 32 вказаної постанови, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов»язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦКУ). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке відбулось під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦКУ).

В пункті 35 постанови визначено, що строк (термін) виконання зобов»язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов»зання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов»язання. Пунктом 50 визнано, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

А в пункті 53 постанови вказується про те, що на основі положень конкретного укладеного договору припис абзацу 2 ч. 1 статті 1048 ЦКУ про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Як наслідок, в п. 54 постанови ВП ВС зазначає, що право кредитодавця нарахувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред»явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦКУ. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси банку забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦКУ, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов»язання.

Перевіряючи стягнутий судом розмір заборгованості, зважаючи на вказану правову позицію, яку суд врахував при розгляді цієї справи, колегія дійшла висновку, що банк мав право на всі обумовлені договором нарахування тільки до прийняття рішення про дострокове повернення всієї суми кредиту, яке відбулось у цивільній справі, розглянутій у Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська 19.03.2012р., тому суд правильно визначив цю заборгованість в сумі 341 806,46 грн.

Що стосується доводів банку про те, що судом не враховані змінені ним позовні вимоги в частині способу звернення стягнення, які були прийняті судом до розгляду, а також висловленого у зв»язку з цим прохання змінити рішення суду, визначивши спосіб звернення стягнення у вигляді проведення прилюдних торгів, то колегія в цій частині встановила наступні обставини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В уточненій позовній заяві від 06 грудня 2017р., на яку посилається представник банку, вказуючи, що зазначені в ній вимоги попри її прийняття судом ним не були враховані при вирішенні спору, банк в пункті 1 прохальної частини просив вилучити у ОСОБА_5 та передати в заклад банку заставний автомобіль VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску - 2006, тип ТЗ: легковий -В-універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, а в п. 2 - звернути стягнення на цей автомобіль без зазначення будь-якого способу взагалі ( Т. 1 а.с. 216-217).

В змісті цієї уточненої редакції позовної заяви наводяться вимоги ч. 3 ст. 24, ч. 2 ст. 28 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрацію відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження у Державному реєстрі, а також про виконання вимоги боржником щодо звернення стягнення.

Також наводиться положення статті 25 вказаного закону, а саме, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави… із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем.

Вказаний спосіб наведено виділеним шрифтом, а будь-якого іншого способу звернення стягнення, зокрема, продажу з прилюдних торгів в уточненому позові не згадується.

Зважаючи на зазначені обставини, у суду не було підстав для виходу за межі позовних вимог банку та визначення на свій розсуд іншого способу звернення стягнення, ніж зазначав у позовних заявах, зокрема, і у цій уточненій, банк.

В такому разі суд діяв у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, дотримуючись її приписів щодо меж розгляду справи.

Все вищенаведене свідчить про необґрунтованість доводів апеляційної скарги банку, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржувані частині - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Литвиненко Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2018 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2018р.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.