Постанова

Іменем України

26 вересня2018 року

м. Київ

справа № 715/9/16-ц

провадження № 61-17649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

тертя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко МаринаОлександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 рокуу складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_13., третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М. О. (далі - ПН Чернівецького МНО Хоменко М. О. ), про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсними договорів дарування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 1966 року по 5 грудня 2012 року. За цей час ними було придбано незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходиться по вулиці АДРЕСА_1 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області на земельній ділянці площею 0,1589 га, право власності на яку оформлено на відповідача. Будівництво вказаного будинку було завершено сторонами під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя та їх спільної праці. 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарував вищевказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_6, яка є дочкою подружжя. 16 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_6 також і земельну ділянку. Укладаючи вказані договори, ОСОБА_2 порушив її право власності, так як вона не давала згоди на відчуження майна, яке вважає спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 190,7 кв.м, які розташовані за вищевказаною адресою, та земельну ділянку площею 0,1589 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2; визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки; визнати за нею право власності на 40/100 частин приміщення в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: на підвальному поверху: вхід в підвал № 1, площею 7,90 кв.м, приміщення № ІІ, площею 9,70 кв.м, приміщення № VI, площею 12,60 кв.м; на першому поверсі: частина коридору № 1-2, площею 2,80 кв.м, кімната № 1-5 площею, 16,4 кв.м, кімната № 1-6 площею 13,7 кв.м, кімната № 1-7, площею, 13,4 кв.м, ванна кімната № 1-8, площею 1,60 кв.м, а всього приміщень загальною площею 78,1 кв.м; залишити в спільному користуванні з відповідачем будівлі та споруди, а саме: вбиральню літера «Б», колодязь під № 1, огорожу під № 2, вигрібні ями; виділити їй в натурі земельну ділянку площею 0,0553 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; залишити у спільному користуванні з відповідачем частину земельної ділянки площею 0,0483 га; стягнути з ОСОБА_2 на її користь різницю вартості реальної частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в сумі 138 164 грн.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив проти позову і просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що він придбав недобудований житловий будинок за свої кошти та проводив будівництво сам після розірвання шлюбу. Його дружина участі у будівництві не приймала, коштів не давала. Всі документи на будинок і землю він отримав законно, тому мав право подарувати своє власне майно дочці. Земельна ділянка була ним приватизована, тому є його особистою власністю і поділу не підлягає.

Відповідач ОСОБА_6 також просила відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що мати не брала участі у будівництві спірного будинку, все майно належало її батьку, тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2016 року у складі судді Маковійчук Ю. В. позов задоволено частково. Визнано, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області, є спільною сумісною власністю подружжя. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарським будівлями та спорудами, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, від 12 листопада 2015 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 40/100 частин приміщень в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться вищевказаною адресою, та виділено їй на підвальному поверсі: вхід в підвал № І, площею 7,90 кв.м, приміщення № II, площею 9,70 кв. м, приміщення № VI, площею 12,60 кв. м; на першому поверсі: частина коридору № 1-2-1, площею 2,80 кв. м, кімната № 1-5, площею 16,40 кв.м, кімната № 1- 6, площею 13,70 кв.м, кімната № 1-7, площею 13,40 кв.м, ванна кімната № 1-8, площею 1,60 кв.м, всього приміщень загальною площею 78,10 кв.м. Залишено в спільному користуванні по 1/2 частці будівель та споруд, а саме: убиральню літера «Б», колодязь під № 1, огорожу під № 2, вигрібні ями. Право спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться вищевказаною адресою, припинено. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1589 га з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за вказаною вище адресою, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, від 16 листопада 2015 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0553 га з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідно до першого варіанту розподілу земельної ділянки. Залишено у спільному користуванні частину спірної земельної ділянки площею 0,0483 га. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості реальної частки житлового будинку з належними до нього господарським будівлями та спорудами в сумі 138 164 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що перебуваючи у шлюбі, сторони 19 січня 1995 року придбали незавершений будівництвом житловий будинок по вулиці АДРЕСА_1 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області. Будівництво будинку було завершено під час перебування сторін у шлюбі. Вказане нерухоме майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти поділу будинку, запропонованого позивачем, і запропонував власний варіант поділу. Діючи всупереч вимогам закону, ОСОБА_2 одноособово розпорядився належним сторонам на праві спільної сумісної власності майном без згоди позивача, про що знала ОСОБА_6 Так як до позивача переходить право власності на частку в житловому будинку, то до неї також переходить право власності на ідеальну частину земельної ділянки. Договір дарування земельної ділянки укладений без згоди позивача ОСОБА_1, а тому він підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 року апеляційну скаргу представника відповідачів задоволено. Рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвалюючи рішення в частині поділу спільного майна подружжя, місцевий суд не врахував положення частини третьої статті 372 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) і в порушення вимог вказаної правової норми поділ майна подружжя не здійснив, не зазначив частки кожного з подружжя у нерухомому майні та помилково залишив частину майна, яке поділив між сторонами, у спільній власності. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування з метою відновлення свого права власності на нерухоме майно, позивач обрала неналежний спосіб захисту в розумінні статті 16 ЦК України, який не відповідає характеру спірних правовідносин та не забезпечує ефективного відновлення її прав. Оскільки основні позовні вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування є безпідставними, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання права власності на спірне нерухоме майно та його поділ, які є похідними від основних.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційним судом не було спростовано висновків місцевого суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, зроблених на підставі досліджених доказів. Апеляційний суд не врахував, що на стадії апеляційного розгляду відповідачі визнали факт прийняття нею участі у будівництві спірного будинку як працею, так і грошовими коштами, однак заперечили проти позову з тих підстав, що право власності на будинок було зареєстроване після розірвання шлюбу. З часу припинення шлюбних відносин до звернення з цим позовом у спірному будинку нічого не змінилося, окрім його статусу у зв'язку реєстрацією права власності на нього. Апеляційний суд, посилаючись частину другу статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дійшов помилкового висновку, що вона обрала неналежний спосіб захисту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Представником відповідачів ОСОБА_7 подано заперечення на касаційну скаргу, в якому вона просила її відхилити, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу позивач зверталася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема спірного будинку, який на той час мав статус об'єкта незавершеного будівництва, однак позов був залишений без розгляду у зв'язку з вирішенням спору мирним шляхом. З того часу і до звернення позивача до суду з цим позовом вона не мала жодних претензій фінансового та майнового характеру до ОСОБА_2 Місцевий суд помилково ототожнив такі поняття як об'єкт нерухомості та об'єкт незавершеного будівництва. За період перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули лише будівельні матеріали, а не частки будинку як об'єкта нерухомості, так як на момент розірвання шлюбу будинок не належав їм. ОСОБА_1 не має права вимагати частину завершеного будівництвом будинку, а лише - компенсацію вартості будівельних матеріалів, так як до проведення реєстрації будинку він не був об'єктом права спільної сумісної власності. Місцевим судом залишилася поза увагою та обставина, що земельна ділянка була приватизована ОСОБА_2, тобто є його особистою приватною власністю і не може бути предметом поділу.

ПН Чернівецького МНО Хоменко М. О. подала заперечення на касаційну скаргу, в якому також просила її відхилити, посилаючись на те, що при посвідчені договорів дарування ОСОБА_2 надав необхідні документи на підтвердження свого права власності на майно, яке він мав намір відчужити. У неї були відсутні підстави для відмови у вчинені нотаріальних дій та для отримання згоди колишньої дружини дарувальника на посвідчення правочинів з відчуження спірного майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року справу № 715/9/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішеня (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 серпня 1966 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 грудня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу 19 січня 1995 року ОСОБА_2 придбав незавершений будівництвом житловий будинок, який знаходиться по вулиці АДРЕСА_1 в селі Чагор Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 19.

9 жовтня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45737284 від 16 жовтня 2015 року.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_3 від 16 жовтня 2015 року вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належить на праві власності ОСОБА_2

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 22 червня 2005 року ОСОБА_2 також є власником земельної ділянки площею 0,1589 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі договору дарування від 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_6 спірний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, а на підставі договору дарування від 16 листопада 2015 року - земельну ділянку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що позивач обрала неналежний спосіб захисту в розумінні статті 16 ЦК України, оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом цього спору є майно, набуте сторонами під час шлюбу. ОСОБА_1 пред'явила вимоги про визнання недійсними договорів дарування майна, яке вона вважає таким, що набуте під час шлюбу з ОСОБА_2, про визнання права власності на майно, а також про поділ майна. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсними оспорюваних правочинів відповідає положенням статті 16 ЦК України, статей 60, 65 СК України, так як після розірвання шлюбу спірне майно не втрачає статусу спільного майна подружжя.

Перевіряючи доводи касаційної скарги та доводи, наведенні в запереченнях на неї, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня

2016 року у справі № 6-47цс16.

Розглядаючи спір, місцевий суд виходив з того, що будівництво спірного будинку було завершено під час перебування сторін у шлюбі, а станом на 29 квітня 2013 року ступінь його готовності складав 98 відсотків, і на підставі досліджених доказів дійшов висновку, що спірне майно набуте подружжям ОСОБА_2 під час шлюбу. Скасовуючи рішення місцевого суду, Апеляційний суд вказаного висновку не спростував.

Місцевий суд ухвалив рішення з врахуванням першого варіанту поділу будинку, зазначеного у висновку будівельно-технічної експертизи від 24 травня 2016 року № 381. Вразі непогодження із способом та варіантом поділу майна, застосованими місцевим судом, апеляційний суд зобов'язаний був вирішити спір у цій частині по суті та провести поділ спірного майна за варіантом, який би унеможливив залишення окремих об'єктів у спільній власності, однак цього не зробив.

Вирішуючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, місцевий суд врахував роз'яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2).

У пункті 18-2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Апеляційний суд вказаного висновку місцевого суду також не спростував.

Щодо вирішення вимог про визнання договорів дарування недійсними, Верховний Суд виходить з такого.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи, що правомірність відчуження спірного будинку залежить від вирішення позовних вимог ОСОБА_8 щодо визнання права власності на нього, суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що основними вимогами в цьому спорі є визнання недійсними оспорюваних договорів дарування, а інші вимоги - похідними.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що місцевий суд належним чином не здійснив поділ майна подружжя і не зазначив частки кожного з них у нерухомому майні, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини справи та вимоги законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд порушив вищенаведені норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати з направленням справи на новий розгляд суду апеляційної інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик