Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 344/13129/16-ц

провадження № 61-11550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України,

третя особа - Відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Островського Л. Є. від 30 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Малєєва А. Ю., Фединяка В. Д. від 10 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання проведених електронних торгів такими, що проведені з порушенням вимог закону, визнання протоколу проведення електронних торгів недійсними, відновлення положення, яке існувало до порушення, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року позов залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи позивач, повторно не з'явився в судове засідання, призначене на 30 жовтня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року - без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив із того, що такі висновки є правильними.

У травні 2018 ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2018 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на відсутність у матеріалах справи доказів належного повідомлення заявника про час та місце судового розгляду, призначеного на 30 жовтня 2017 року. Крім того, зазначив, що 30 жовтня 2017 року він перебував на лікуванні та не мав можливості бути присутнім у судовому засіданні. Посилається також на порушення судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Пунктом 3 частиною першою статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки позивач, будучи належним чином повідомленим про дату та місце проведення судових засідань 18 липня та 30 жовтня 2017 року, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення повісток, повторно не з'явився в судове засідання, позовна заява підлягала залишенню без розгляду на підставі шпунту 3 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії).

Апеляційний суд також вмотивовано відхилив доводи заявника про поважність причин неявки до суду, оскільки наслідки, передбачені частиною третьою статті 169 ЦПК України та пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії), застосовуються судом в усіх випадках повторної неявки позивача до суду, незалежно від поважності причин його відсутності, чим забезпечується виконання вимог цивільного процесуального закону щодо строків розгляду справ у суді та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом із тим, частиною другою статті 207 ЦПК України 2004 року особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Аналогічні положення містяться і в частині другій статті 257 ЦПК України.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат