Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/43258/17-ц

провадження № 61-12504св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Держава України в особі Державної казначейської служби України, Міністр юстиції України, директор Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, начальник Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року в складі судді Остапчук Т. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року в складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністра юстиції України, директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, начальника Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що Міністерством юстиції України та Головним територіальним управлінням юстиції в Івано-Франківській області неналежним чином були розглянуті його скарги від 06 лютого 2017 року, 03 травня 2017 року та 13 червня 2017 року, чим порушено Закони України «Про звернення громадян» та «Про інформацію». Неправомірними діями відповідачів позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 25 000 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України 25 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, а саме: наявність причинного зв'язку між незаконними діями суб'єкта владних повноважень та ушкодженням здоров'я позивача, з урахуванням визнання судом дій органу такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а позивач зобов'язаний довести, що ушкодження здоров'я сталися саме внаслідок таких дій.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що позивачем не надано доказів визнання діяння, на яке він посилається як на підставу заявлених вимог, протиправним, не доведено наявність шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, зокрема, порушення відповідачами законодавства щодо розгляду звернень громадян. Неправомірними діями відповідачів позивачу задано моральної шкоди. Суди безпідставно відмовили у задоволенні позову без належного обґрунтування своїх судових рішень нормами матеріального та процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

08 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 06 лютого 2017 року, 03 травня 2017 року та 13 червня 2017 року ОСОБА_4 звертався до Міністра юстиції України, відповідно, із заявою щодо визначення відповідності займаній посаді працівника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, зі скаргою щодо упередженого розгляду посадовими особами попереднього звернення та умисного спотворення ними дійсних фактів щодо визначення відповідності займаній посаді працівника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, із заявою про неухильне виконання вимог статті 60 Конституції України.

Вказані звернення були скеровані за належністю до Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, яке розглянуло їх та надало відповіді на адресу заявника, копії яких було додано до позовної заяви.

ОСОБА_4 не погодився з порядком розгляду його звернень та результатом відповідей, тому вважав, що неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Встановлено, що, вважаючи неправомірними дії державних виконавців та інших посадових осію щодо невиконання вироку суду, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Івано-Франківського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, треті особи - Державне казначейство України, Прокуратура Івано-Франківської області, про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2015 року в справі № 0907/2-а-3/2011 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, треті особи - Державне казначейство України, Прокуратура Івано-Франківської області, про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди, скасовано постанову Івано-Франківського міського суду від 09 листопада 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2013 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Встановлено, що справа № 0907/2-а-3/2011 перебуває на розгляді в суді першої інстанції.

Як встановлено вище, ОСОБА_4 також звертався зі зверненнями до Міністра юстиції України щодо неправомірних дій працівника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Заника М. Ф. під час виконання вищевказаного вироку суду.

Вказані звернення були розглянуті, відповіді на які були надіслані заявнику.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вказана норма також закріплена у частині третій статті 12 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій).

Разом з тим, ОСОБА_4 не подано до суду належних та допустимих доказів щодо порушення відповідачами його прав під час розгляду його звернень від 06 лютого 2017 року, 03 травня 2017 року та 13 червня 2017 року, внаслідок чого йому завдано моральної шкоди.

Отже, понесення особою моральної шкоди повинно бути підтверджене відповідними належними та допустимими доказами, яких позивач суду не надав.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимими доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення внаслідок цього стану здоров'я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди відмовили у задоволенні позову без належного обґрунтування своїх судових рішень нормами матеріального та процесуального права, оскільки суди, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішили справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко