Справа № 489/4050/17
Номер провадження 2/489/501/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2018 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання - Супрун Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів та визнання договорів в окремій частині недійсними,

ВСТАНОВИВ

29 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати окремі пункти кредитної угоди від 22.09.2008 року та договору Траншу від 24.09.2008 року, укладених між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсними та стягнути з відповідача незаконно сплачені суми комісії в загальному розмірі 5 400,00 доларів США.

Позов обґрунтовував тим, що в березні 2017 року він дізнався з рішення суду про порушення його прав, а саме те, що укладені між сторонами кредитна угода та договір траншу містять ряд умов, які є несправедливими та порушують права позичальника як споживача, зокрема:

-відповідач не надав позивачу повної інформації щодо наданого кредиту перед укладанням договору між сторонами, що по суті є введенням в оману, а відповідно підставою недійсності правочину;

-при укладенні договору відповідачем застосовано нечесну підприємницьку практику, що призвело до обману позивача як споживача кредитних послуг;

-кредитна угода та договір траншу, укладені між сторонами передбачають такі виплати позивача за кредитом як сплата щомісячної комісії за обслуговування кредиту, винагорода за відкриття рахунку, винагорода за оформлення кредитного договору, які є незаконними та порушують права споживача кредитних послуг.

Згідно наданого відзиву на позов відповідач вказував, що:

-вимоги викладені в позові є безпідставними та необгрунтваними, оскільки умови договору в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства;

-відповідач протягом тривалого часу виконував умови договору, чим підтвердив, що вони є зрозумілими та прийнятними для нього;

-доводи позивача стосуються змін у законодавстві, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів» прийнятих в 2011 році, в той час як договір між сторонами був укладений в 2008 році, відповідно його не стосуються зміни;

-спірний договір був укладений 26.07.2008 року, а позивач звернувся до суду із позовом в 2017 році, тобто з пропуском строку позовної давності, який просили застосувати до заявлених вимог.

Позивач надав, в свою чергу, відповідь на відзив, яким більш детально вказував на порушення з боку відповідача при укладенні договорів, у відповідності до підстав та предмету позову.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підтав, зазначених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином.

Згідно ухвали суду проводиться заочний розгляд справи.

Судом встановлені такі фактичні обставини.

Згідно кредитної заяви ОСОБА_1 від 14 серпня 2008 р. він просив у Банка надати кредит в розмірі - 54 000 доларів США строком на 10 років, де зазначив бажаний для себе розмір щомісячного внеску 1 100 доларів США.

Згідно кредитної угоди №26МГ/2008 від 22 вересня 2008 р. між Банком і ОСОБА_1, її предметом є загальні умови та порядок надання Банком кредиту позичальнику. Зокрема, метою кредиту споживчі цілі (п. 1.4.), кредит надається окремими сумами - траншами, розмір яких оговорюється в договорі про видачу траншу, кожний договір про видачу траншу є невід'ємною частиною Угоди. Видача траншів здійснюється після підписання договору про видачу траншу, на строк та на умовах передбачених в Угоді. Позичальник зобов'язується повернути отриманий кредит, сплатити проценти і винагороду в строки передбачені встановлені Угодою та договорами про видачу траншів. Строк повернення кредиту не пізніше 20 вересня 2018 р. і деталізується договорами про видачу траншів і графіками погашення кредиту, процентів і винагороди (розділ предмет Угоди).

Банк зобов'язався надати кредит шляхом видачі готівки через касу у вигляді траншів кредиту, а позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредитів, процентів і винагороди в порядки та строки згідно графіків, які є невід'ємною частиною кожного договору про видачу траншів. За п.п.3.1., 3.3 Договору надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу Банку у валюті - доларах. Позичальник повертає кредит та сплачує Банку передбачені п.п.1.3.1,1.3.2 Кредитного договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок НОМЕР_2, МФО326803, мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 608,32 долари США.

При цьому, згідно п.2.2.5 умов кредитної угоди №26МГ/2008 позичальник зобов'язаний сплатити Банку винагороду за відкриття розрахункового рахунку, згідно п.4.5. даної угоди, винагороду згідно п.4.6 даної Угоди, а також винагороду згідно п.4.5, 4.6 договорів про видачу Траншу.

За п. 4.5,4.6 Кредитної угоди позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття розрахункового рахунку за кожним договором про видачу Траншу згідно п.4.5 Договорів про видачу Траншів, при цьому, за відкриття розрахункового рахунку за першим договором про видачу траншу, винагорода сплачується в день укладення угоди, за всіма іншими - в день укладення договору про видачу траншу. Позичальник сплачує Банку винагороду, вказану в п.4.6. Договору про видачу Траншу.

Відповідно до Договору про видачу траншу №1-26МГ/2008 від 24.09.2008 року ОСОБА_1 отримав транш кредиту в розмірі 54 000,00 долари США.

За пунктами 4.5, 4.6 Договору позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття розрахункового рахунку в розмірі 2% від суми траншу в день укладення даного Договору; винагороду за оформлення кредитного договору в розмірі 0,5% від суми траншу (винагорода сплачується одноразово при першому погашенні процентів по кредиту в дату, вказану у Графіку погашення кредиту, процентів та винагород); винагороду за ведення кредитної справи 0,125% від суми траншу (щомісячно у відповідності з Графіком погашення кредиту, нарахування проводиться на дату сплати). При достроковому погашенні кредиту, позичальник, в день такого погашення сплачує Банку винагороду в сумі різниці між кінцевою сумою, вказаною в Графіку погашення кредиту, процентів та винагороди та раніше сплаченими сумами винагороди.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Тобто, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Слід звернути увагу на те, що умовами договору передбачено плату позичальника винагороди банку за відкриття рахунку, оформлення кредитного договору, ведення кредитної справи, що є незаконним.

Отже, наведені умови договору є недійсними як такі, що суперечить закону.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

З урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що на час надання кредиту була відсутня повна інформація про кредитні умови, надані Позичальнику у письмовій формі перед укладанням Кредитного договору, стосовно орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту. Крім того, не встановлено наявність додатків Кредитного договору, які містять детальний розпис сукупної вартості кредиту, зокрема, Графіка погашення платежів, дані сукупної вартості кредиту у вигляді - реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту та попередження Позичальника про валютні ризики під час виконання зобов'язань.

Проаналізувавши зазначені законодавчі норми, встановлені судом факти та обставини справи, суд вважає доведеними вимоги позивача належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами (ст. ст. 76-80 ЦПК України), а саме те, що з боку ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк"), мало місце порушення вимог: ЗУ "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) та Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", що є підставою для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо необґрунтованості доводів позивача про неправомірність надання споживчого кредиту в іноземній валюті, оскільки позивач не наводив таких підстав у позові, а лише вказував на те, що він має право на повернення незаконно сплачених банку коштів в еквіваленті до національної валюти України - гривні.

Так, наданими Банком доказами підтверджується, що станом на 22.09.2008 року він здійснював свою діяльність, в тому числі, діяльність з надання кредитів в іноземній валюті, відповідно до ст. ст. 47 ,49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі вищевказаних документів.

Крім того, 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", згідно з якими, частину першу статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було доповнено абзацом третім, відповідно до якого, надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

На час укладання кредитної угоди 22.09.2008 року, Закон України "Про захист прав споживачів" не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті (вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі N 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року).

Разом з тим, ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлено вимоги про застосування строку позовної давності до визнання положень кредитного договору недійсними, оскільки з умовами договору позивач був ознайомлений та ним договір підписаний в 2008 році, а з позовом про захист порушеного права внаслідок укладання цього договору позивач звернувся до суду лише в 2017 році (майже через 9 років).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом встановлено, що оспорювані позивачем кредитна угода та договір про видачу траншу було укладено 22.09.2008 року.

Позов про визнання Договору про надання споживчого кредиту недійсним ОСОБА_1 подано до суду 22.08.2017 року.

Позивач вказував на те, що про порушення його прав як споживача він дізнався лише в березні 2017 року після ухвалення Ленінським районним судом м. Миколаєва рішення у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним.

Проте, такі доводи позивача суд не приймає до уваги, оскільки з умовами кредитної угоди та договору про видачу траншу ОСОБА_1 був ознайомлений при їх укладанні, 22.09.2008 року та 24.09.2008 року та саме з того часу в нього виникло право на визнання положень кредитного договору недійсними.

При цьому позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки про укладених договорів, про їх зміст, умови, він дізнався 22.09.2008 року та 24.09.2008 року. В подальшому, протягом тривалого часу, він виконував умови договорів, хоча й неналежним чином, докази того, що він не мав об'єктивної можливості дізнатись про порушення свого права в межах строку позовної давності, суду не надані.

Відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива лише тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності .

Таким чином, виходячи з принципів: законності, об'єктивності, розумності та справедливості, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову саме з підстав пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів та визнання договорів в окремій частині недійсними - відмовити.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1;

Відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського,1-Д.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.07.2018.

Суддя Н.С. Тихонова