Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/3228/16 Головуючий у 1 інстанції: Федченко І.М.
Провадження № 22-ц/778/1957/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного договору №DNH4КР11400953 від 21 серпня 2005 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2945,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 25 березня 2016 року має заборгованість - 43627,97 грн., яка складається з наступного: 959,09 грн. - заборгованість за кредитом; 10161,59 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 29953,58 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2053, 71 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі зазначеного просило стягнути з відповідача на його користь в заборгованість за кредитним договором №№DNH4КР11400953 від 21 серпня 2005 року у розмірі 43627,97 грн. та судові витрати в розмірі 1378 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на звернення до суду в межах строків позовної давності, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що банком пропущено строк на звернення до суду як до основної, так і до додаткових вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 серпня 2016 року апеляційну скаргу відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання, яке призначено до розгляду на 16 серпня 2018 року, сторони не з'явились.

Відповідно до п.п. 6,7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Окрім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

З поведінки відповідача вбачається, що він недобросовісно виконує свої процесуальні обов'язки в ході розгляду цієї справи, що виявляється у системному неотриманні судових повісток за місцем своєї реєстрації чи мешкання (а.с.144,157,159), що призвело до тривалого розгляду справи судом апеляційної інстанції, оскільки справа неодноразово призначувалась до розгляду.

Зважаючи на вказані обставини, апеляційний суд у відповідності до положень ст. 372 ЦПК України здійснив апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Аналогічні норми містились в ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір шляхом підписання позичальником заяви, яка разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (далі-Умови) складає між сторонами кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 2 945 грн. 80 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці (а.с.6).

За змістом заяви, яка підписана ОСОБА_3, позичальник повинен вносити щомісячні платежі в розмірі 157,86 гривень на погашення кредиту, строк внесення щомісячних платежів - з 21 до 28 числа кожного місяця. Згідно з п.4.2 Умов при порушенні позичальником зобов'язань за кредитним договором позичальник сплачує за користування кредитом відсотки в розмірі 6,00% на місяць.

Крім того, відповідно до п.5.3 Умов при порушенні строків платежів позичальник сплачує штраф - 500 грн. + 5% від суми позову. Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів нараховується за кожен день прострочення зобов'язання - 0,15% від суми простроченого платежу, проте не менш ніж 30 гривень (п.5.1 Умов) (а.с.7-10).

Судом також встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у ОСОБА_3 станом на 25 березня 2016 року утворилась заборгованість.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом правильно встановлено, що відповідно до п.5.5 «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)», терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Строк виконання кредитного договору від 21 серпня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», настав 21 серпня 2007 року, а банк звернувся до суду з позовом 20 квітня 2016 року.

Проте частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У статті 212 ЦПК України в редакції 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Матеріалами справи підтверджено доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що ОСОБА_3 частково погашав заборгованість за договором, а саме: 6 травня 2011 року на суму 500 грн., 18 грудня 2012 року на суму 251 грн. та 11 січня 2013 року на суму 200 грн.(а.с.4-5).

За вказаних обставин помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що з позовом до позичальника банк повинен був звернутись до 21.08.2012 року, а перебіг позовної давності не зупинявся та переривався.

Враховуючи, що останнє погашення на суму 200 грн. було здійснено позичальником 11 січня 2013 року, строк позовної давності становить 5 років, звернення до суду з позовом 20.04.2016 року є зверненням в межах позовної давності.

За наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_3 станом на 25 березня 2016 року на загальну суму 43 627 грн. 97 коп. із яких: 959 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом, 10 161 грн. 59 коп. - заборгованість за процентами, 29 953 грн. 58 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 053 грн. 71 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.4-5).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 3 червня 2008 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом (щомісячні платежі в розмірі 157,86 грн.) за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 21 серпня 2007 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 21 серпня 2007 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 28 числа кожного місяця. Починаючи з 22 серпня 2007 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

З огляду на викладене, право ПАТ КБ «ПриватБанк» на нарахування відсотків припинилось станом на 22 серпня 2007 року.

Як вбачається з наданого банком розрахунку станом на 22 серпня 2007 року ОСОБА_3 мав наступну заборгованість: 1910,09 грн. - заборгованість за кредитом, 1025,35 грн. - заборгованість за відсотками (а.с.5).

За вказаним розрахунком платежі, які вносились позичальником у період з 22.08.2007 року по 25.03.2016 року спрямовувались банком на погашення тілу кредиту, тому заборгованість за кредитом (тіло), яке підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 959,09 грн. (1910,09 грн. - 500,00 грн. - 251,00 грн. - 200 грн. = 959,09 грн.). Заборгованість ОСОБА_3 за відсотками станом на 22 серпня 2007 року становить 1025,25 коп.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача за кредитом та відсотками станом на 22 серпня 2007 року становила 1984,34 грн.(959,09 грн. + 1025,25 коп. = 1984,34 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс 14 від 03 вересня 2014 року.

Колегія суддів дійшла висновку про зменшення неустойки (пені) в сумі 41074,26 грн., оскільки нарахована сума неустойки є неспівмірною зі сумою заборгованості ( і значно перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, що визначені у п. 6 ч. 1 ст. 3; ч. 3 ст. 509 ЦК України, а саме щодо справедливості, добросовісності та розумності, і вважає за можливе її зменшити до суми заборгованості за тілом кредиту, відсотками, а саме до 1990 грн.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі 6-2003цс15 зазначено, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п.5.3 Умов при порушенні строків платежів позичальник сплачує штраф - 500 грн. + 5% від суми позову. Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів нараховується за кожен день прострочення зобов'язання - 0,15% від суми простроченого платежу, проте не менш ніж 30 гривень (п.5.1 Умов) (а.с.7-10).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до положень ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003цс15 та постанові від 11.10.2017 року по справі № 6-1374цс17.

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову банку про стягнення штрафів в сумі 2553,71 грн. за вказаних обставин.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню згідно з п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за кредитним договором №DNH4КР11400953 від 21 серпня 2005 року станом на 30.09.2017 року в сумі 3884 гривень 44 коп. , яка складається з: 959 гривень 09 коп. - заборгованість за кредитом, 1025 гривень 35 коп. - заборгованість за відсотками, 1900,00 гривень - пеня. В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію за рахунок відповідача сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог (заявлено 43627,97 грн. - задоволено 3884,44 грн.) за подання позову в розмірі 122,69 грн., за подання апеляційної скарги в розмірі 184,04 грн., всього 306,73 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4КР11400953 від 21 серпня 2005 року станом на 30.09.2017 року в сумі 3884 гривень 44 коп. , яка складається з: 959 гривень 09 коп. - заборгованість за кредитом, 1025 гривень 35 коп. - заборгованість за відсотками, 1900,00 гривень - пеня.

В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 306,73 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді: