Справа № 341/1589/17
Провадження № 22-ц/779/1034/2018
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Возняк В.Д.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про стягнення заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене під головуванням судді Юсип І.М. 15 червня 2018 року в м. Галич,

в с т а н о в и в:

25.10.2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ПАТ «ДТЕК Західенерго» про стягнення заробітної плати, в обґрунтування якого зазначив, що з 08.10.2012 року по 11.07.2017 року він працював на посаді керівника Департаменту з економіки та фінансів відокремленого підрозділу «Бурштинська теплова електрична станція» ПАТ «ДТЕК Західенерго» згідно трудового договору. 16.12.2009 року конференцією трудового колективу був ухвалений колективний договір ПАТ «ДТЕК Західенерго» на 2010-2011 роки, який є чинним і сьогодні із змінами та доповненнями. Відповідно до пунктів 3.3., 3.4. розділу 3 вказаного договору дирекція зобов'язувалася забезпечувати зростання частки основної заробітної плати разом із законодавчо встановленими надбавками і доплатами у середній заробітній платі до 75%, а також забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати не менше ніж на 25%. Також, згідно п. 1.2. трудового договору від 08.10.2012 року, роботодавець зобов'язався виплачувати йому заробітну плату і забезпечувати умови праці, які необхідні для виконання роботи, що передбачені чинним законодавством України, колективним договором і угодою сторін. Дані положення колективного та трудового договорів, зокрема щодо підвищення рівня середньої заробітної плати не менше, ніж на 25%, дирекцією не виконувалися, а у 2014 році з колективного договору було незаконно виключено п. 3.4. В серпні 2017 року він та його представники письмово звернулися до відповідача з пропозицією добровільно сплати йому заборгованість, однак відповіді не отримали. В цей же період він також звернувся із скаргою до Головного управління Держпраці у Львівській області, з відповіді якого йому стало відомо, що зі скарги вбачається наявність порушень його трудових прав. Вважає, що оскільки відповідачем не було здійснено нарахування та виплату підвищення заробітної плати, то дані кошти слід стягнути з відповідача в судовому порядку. У звязку з наведеним просив стягнути з відповідача недораховану суму заробітної плати в розмірі 1 138 107,99 грн.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про стягнення заробітної плати відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заробітна плата йому підвищувалася щороку. При цьому, суд не врахував, що його середня заробітна плата не збільшувалася на 25% кожного року, що передбачено колективним договором. Таким чином відповідач грубо порушував умови колективного та трудового договорів, проте суд даний факт не встановив.

Також суд необґрунтовано дійшов висновку про те, що пункт 3.4. колективного договору спрямований на встановлення соціальних гарантій працівників і не стосується розміру заробітної плати конкретного працівника, адже норма колективного договору, яка зобовязує роботодавця щороку підвищувати рівень середньої заробітної плати на 25%, стосується як усіх працівників товариства, так і кожного окремо взятого працівника.

Апелянт не погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що діюче законодавство не містить поняття «середня заробітна плата» та що це є макроекономічний показник, який вираховується як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад по підприємству, по галузі, по регіону). Зазначає, що відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року №100, постанови КМУ від 26.09.2001 року №1266 працівникові розраховується середня заробітна плата в певних передбачених законодавством випадках. Середня заробітна плата передбачена і нормами Кодексу законів про працю України та обчислюється для оплати часу щорічних та додаткових відпусток, а також для виплати компенсації за невикористані відпустки. Зауважує, що чинне законодавство не дає тлумачення поняттю «рівень середньої заробітної плати», проте слово «рівень» в даному випадку має умовне значення, як міра величини та ступінь якості.

Крім того, апелянт вважає, що суд неправильно витлумачив зміст ст. ст. 9, 21, 94, 97 Кодексу законів про працю України, Закон України «Про колективні договори і угоди», Закон України «Про оплату праці», що призвело до неправильного вирішення справи.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що апелянт помилково посилається на п. п. 3.3., 3.4. колективного договору, оскільки основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин між роботодавцем і працівником є трудовий договір. Згідно трудового договору від 08.10.2012 року ОСОБА_4 була встановлена заробітна плата у розмірі 12 510 грн., в подальшому заробітна плата збільшувалася та згідно додаткових угод становила: з 03.12.2012 року 24 510 грн., з 01.04.2013 року 26 000 грн., з 01.07.2014 року 30 500 грн., з 01.04.2015 року 33 250 грн. Відповідно до трудового договору від 22.06.2015 року заробітна плата ОСОБА_4 встановлена в розмірі 33 250 грн., а згідно додаткових угод до даного трудового договору: з 01.04.2016 року 35 910 грн. та з 01.04.2017 року 42 010 грн. Укладаючи додаткові угоди ОСОБА_4 був обізнаний із розміром своєї заробітної плати, проте жодних звернень з приводу незгоди з її розміром від нього не надходило. Пункт 3.4. колективного договору підприємства, на який посилається апелянт, спрямований на встановлення соціальних гарантій для працівників та визначає зобовязання роботодавця винаходити можливості для їх реалізації. Дане положення не стосується розміру заробітної плати конкретного працівника. Рівень середньої заробітної плати є економічним показником, який вираховується як середнє арифметичне значення заробітних плат працівників та розраховується, виходячи з фонду оплати праці, а заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Поняття рівень середньої заробітної плати та заробітна плата не є взаємозалежними. Висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, рішення суду є законним та обґрунтованим. У звязку з наведеним представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів, просив про її задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 працював на посаді керівника Департаменту з економіки та фінансів відокремленого підрозділу «Бурштинська теплова електрична станція» ПАТ «ДТЕК Західенерго» згідно трудового договору від 08.10.2012 року (а. с. 4-6).

Відповідно до п. 1.2. цього трудового договору працівник зобовязався виконувати роботу, яка визначена цим договором, а роботодавець зобов'язався виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, які необхідні для виконання роботи, що передбачені чинним законодавством України, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 3.1. вказаного трудового договору за виконання обовязків, передбачених цим договором, працівнику встановлюється заробітна плата у розмірі 12 510 грн. на місяць. Ця сума враховує компенсацію вартості оренди житла та є обєктом оподаткування відповідно до чинного законодавства України.

16.12.2009 року конференцією трудового колективу був ухвалений колективний договір ПАТ «Західенерго» на 2010-2011 роки, який є чинним і сьогодні із змінами і доповненнями. Відповідно до п. п. 3.3., 3.4. розділу 3 вказаного договору, дирекція зобов'язувалася забезпечувати зростання частки основної заробітної плати разом із законодавчо встановленими надбавками і доплатами у середній заробітній платі до 75%, а також забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати не менше, ніж на 25% (а. с. 7-8).

З копій додаткової угоди №1 до трудового договору від 08.10.2012 року, додаткової угоди №2 до трудового договору від 08.10.2012 року, додаткової угоди №3 до трудового договору від 08.10.2012 року, додаткової угоди №4 до трудового договору від 08.10.2012 року, додаткової угоди №1 до трудового договору від 22.06.2015 року та додаткової угоди №1 до трудового договору від 22.06.2015 року вбачається, що заробітна плата позивача щороку збільшувалась (а. с. 39-40, 44-47).

Згідно довідки від 16.11.2015 року, виданої ДТЕК Бурштинська ТЕС, загальна сума нарахованого доходу позивача за період з жовтня 2012 року по жовтень 2015 року становить 1 201 687,83 грн. Заборгованості по заробітній платі за останні 6 місяців немає (а. с. 14).

Довідкою від 06.07.2017 року підтверджується, що загальна сума нарахованого доходу ОСОБА_4 за період з листопада 2015 року по червень 2017 року становить 918 677,35 грн. Заборгованості по заробітній платі за останні 6 місяців не має (а. с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата позивачу збільшувалась щороку та була вищою від середньої по підприємству, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення недорахованої суми заробітної плати є безпідставними.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Аналогічні положення містяться і у ст. 94 КЗпП України.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в п. 3.1. трудового договору від 08.10.2012 року, сторони погодили розмір заробітної плати ОСОБА_4 12 510 грн. (а. с. 4-6).

Згідно додаткової угоди №1 до трудового договору від 08.10.2012 року, укладеної сторонами 03.12.2012 року, додаткової угоди №2 до трудового договору від 08.10.2012 року, укладеної сторонами 01.04.2013 року, додаткової угоди №3 до трудового договору від 08.10.2012 року, укладеної сторонами 01.07.2014 року, додаткової угоди №4 до трудового договору від 08.10.2012 року, укладеної сторонами 01.04.2015 року, розмір заробітної плати позивача щороку збільшувався, а саме: з 03.12.2012 року позивачу встановлена заробітна плата в розмірі 24 510 грн. (а. с. 44), з 01.04.2013 року 26 000 грн. (а. с. 45), з 01.07.2014 року 30 500 грн. (а. с. 46), з 01.04.2015 року 33 250 грн. (а. с. 47).

Відповідно до трудового договору від 22.06.2015 року заробітна плата ОСОБА_4 була встановлена в розмірі 33 250 грн. (а. с. 36-38), а згідно додаткових угод №1 до даного трудового договору: з 01.04.2016 року 35 910 грн. (а. с. 39) та з 01.04.2017 року 42 010 грн. (а. с. 40).

Як ствердив представник відповідача заробітна плата позивача за 2012 рік була у 2,16 рази вища від середньої по підприємству, тобто на 216%; за 2013-2014 роки в 3,84 рази вища від середньої по підприємству, тобто на 384%.

Жодних доказів на спростування наведеного позивачем не надано.

Доводи апелянта про те, що суд не врахував той факт, що його середня заробітна плата всупереч п. 3.4. колективного договору не збільшувалася на 25% кожного року, не заслуговують на увагу, адже відповідно до пункту 3.4. колективного договору ПАТ «ДТЕК Західенерго», редакція якого діяла до 01.07.2014 року, та на який посилається позивач, дирекція відповідача зобовязувалась забезпечувати щороку підвищення рівня середньої заробітної плати по підприємству не менше, ніж на 25% (а. с. 7-8), а не конкретно рівня середньої заробітної плати кожного працівника підприємства окремо.

Трактування представником апелянта поняття рівня середньої заробітної плати як рівня середньої заробітної плати кожного окремого працівника, а не загального показника рівня середньої заробітної плати по підприємству, є хибним. Адже, аналіз правових норм, що регулюють відносини, пов'язані з застосуванням правового інституту колективного договору, дає можливість визначити колективний договір як договір, тобто локальний нормативний акт, що регулює виробничі, трудові й соціально-економічні відносини на підприємстві, в установі, організації. Колективний договір укладається між власником чи уповноваженим ним органом, з однієї сторони, та однією чи кількома профспілковими або іншими уповноваженими на представництво трудовим колективом органами, а за відсутності таких органів представниками трудового колективу. На відміну від колективного договору, трудовий договір відрізняється від колективного, сторонами, що його укладають, порядком укладання, здійсненням контролю за його виконанням, а також метою і змістом. Трудові відносини окремого працівника і власника регулюються саме трудовим договором.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заробітна плата позивачу збільшувалася щороку, про що між сторонами укладалися додаткові угоди до трудових договорів від 08.10.2012 року та 22.06.2015 року, та була вищою від рівня середньої заробітної плати по підприємству, а тому його права відповідачем не порушено.

Доводи апелянта про необґрунтованість висновку суду про те, що пункт 3.4. колективного договору спрямований на встановлення соціальних гарантій працівників і не стосується розміру заробітної плати конкретного працівника, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки такий висновок не вплинув на правильність вирішення спору судом. Адже, суд першої інстанції правильно перевірив дотримання відповідачем вимог п. 3.4. колективного договору щодо щорічного збільшення заробітної плати позивача.

Заперечення апелянта висновку суду першої інстанції про те, що діюче законодавство не містить поняття «середня заробітна плата» та що це є макроекономічний показник, який вираховується як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад по підприємству, по галузі, по регіону) з посиланням на постанови КМУ від 08.02.1995 року №100, постанови КМУ від 26.09.2001 року №1266, відповідно до яких працівникові розраховується середня заробітна плата в певних передбачених законодавством випадках, також не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції в судовому рішенні навів правове визначення заробітної плати, яке міститься у ст. 1 Закону України «Про оплату праці», та зауважив про відсутність в діючому законодавстві правового визначення середньої заробітної плати і вказав на тлумачення такого поняття як економічного показника, який характеризує розмір нарахованої заробітної плати, яка припадає на одного працівника підприємства, організації; що визначається поділом загальної суми нарахованої заробітної плати на середню чисельність працівників. Тому такі заперечення апелянта не є суттєвими для вирішення спірних правовідносин.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та правильно застосував норми матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, зокрема Закон України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями), Закон України «Про колективні договори і угоди» від 2 липня 1993 року, Кодекс законів про працю України главаVII.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 22.08.2018 року.