Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 288/710/16-ц

провадження № 61-14848св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області в складі судді Зайченко Є. О. від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області в складі суддів: Кочетова Л. Г., Микитюк О. Ю., Шевчук А. М., від 20 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 13 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Під час шлюбу та за спільні кошти подружжям придбано майно, що є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1, який було зареєстровано за ОСОБА_2

Позивач зазначила, що їх спільне життя з останнім не склалося, спільне господарство ними не ведеться і їй не відомо місцезнаходження спільно придбаного автомобіля марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1, ОСОБА_2 не надає їй у користування дане авто.

21 березня 2013 року позивач звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та поділ майна, що є їхньою спільною сумісною власністю. 18 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до неї про поділ боргових зобов'язань подружжя, зі змісту якої позивач у даній справі дізналась, що автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1, який є їхньою спільною сумісною власністю відчужено ОСОБА_2 на користь іншої особи.

Так, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №1842/2016/154 від 27 січня 2016 року вбачається, що 27 січня 2016 року автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1, було реалізовано ОСОБА_2 своєму сину - ОСОБА_3 за 20 тис. грн.

Посилаючись на те, що до моменту отримання зустрічної позовної заяви від 18 квітня 2016 року у справі про розлучення та поділ майна подружжя позивач не знала, що спірний автомобіль відчужено ОСОБА_2 та указуючи, що згоди на здійснення правочину, спрямованого на відчуження автомобіля вона не надавала, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки TOYOTA модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки TOYOTA модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що співвласницею спірного автомобіля ОСОБА_1 письмова згода на відчуження автомобіля не надавалася і нотаріально не посвідчувалася, надання усної згоди заперечується, будь які докази прийняття позивачем виконання умов спірної угоди або існування інших підстав для визнання її дійсною суду не надано, сторонами такі вимоги не ставилися, у зв'язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено.Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що у подружжя не було власних коштів для придбання спірного автомобіля, який було придбано на позичені кошти, що не було враховано судами. Згоди на продаж автомобіля подружжя дійшло спільно. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійснимпризначено до судового розгляду.

13 березня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Судами встановлено, що 13 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на «ОСОБА_1».

20 грудня 2013 року ОСОБА_2 придбано автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 за 308 930 грн.

27 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №1842/2016/154 ОСОБА_2 продав автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 ОСОБА_3 за 20 000 грн.

Судами установлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2

До державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено реєстраційний запис про заборону відчуження автомобіля марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1, на підставі ухвали Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 червня 2016 року.

Установлено, що автомобіль марки TOYOTA, модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1 є цінним майном.

ОСОБА_1 зазначила, що ні усної, ні письмової згоди на відчуження спірного автомобіля вона не надавала і до моменту отримання зустрічної позовної заяви від 18 квітня 2016 року у справі про розлучення та поділ майна подружжя не знала, що даний автомобіль вже відчужено ОСОБА_2 та зареєстровано за іншою особою.

У відповідності до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як такий, що придбаний під час шлюбу.

Разом з тим, установивши, що ОСОБА_2 не отримав згоди співвласника автомобіля - ОСОБА_1, на його відчуження, суди дійшли висновку про можливість визнання недійсним з указаних підстав договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки TOYOTA модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Із таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду не погоджується.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При відчуженні 27 січня 2016 року спірного автомобіля на користь ОСОБА_3 поділ майна подружжя проведений не був, а тому розпорядитися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 міг лише за згодою позивача.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (вимоги частини четвертої статті 203 ЦК України).

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Проте, законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Відсутність згоди на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом шостим частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій на указані вимоги закону уваги не звернули та не з'ясували, чи діяли недобросовісно сторони (ОСОБА_2 та ОСОБА_3) при укладенні спірного договору купівлі-продажу, чи знав ОСОБА_3, або за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, що є визначальним для правильного вирішення спору у даній справі.

Крім того, суди не з'ясували, чи претендує позивач на передачу їй спірного автомобіля в натурі у порядку поділу спільного майна подружжя.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на обмеження, встановлені статтею 400 ЦПК України, щодо встановлення обставин справи, прийняття висновків щодо їх доведеності та надання нової оцінки доказам, Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити у даній справі нове рішення.

Відповідно до частин третьої - п'ятої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувані судові рішення - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик