П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/1788/17

Провадження № 22-ц/787/1155/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Кушнір О.Г.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду: об 11 год. 32 хв.

24.04.2018 р. в м. Здолбунів Рівненської області

Повний текст рішення складено: 27 квітня 2018 року

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля марки "Toyota Rav 4", 2003 року випуску, номерний знак "НОМЕР_1", у розмірі 144 650 грн. та судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що у період перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у вересні 2012 року придбали автомобіль марки "Toyota Rav 4", 2004 року випуску. У лютому 2017 року ОСОБА_3 на власний розсуд, без його відома, розпорядилася вказаним майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, зняла його з обліку та відчужила, чим порушила його право власності. Повертати у свою власність спірний автомобіль він не бажає, а тому просив виділити йому лише грошову компенсацію половини вартості цього майна.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути на його користь грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля марки "Toyota Rav 4", 2003 року випуску, кузов НОМЕР_2, чорного кольору, в розмірі 112 635 гривень.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації.

На рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу де покликався на його незаконність та необґрунтованість через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що під час перебуванні у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними було придбано автомобіль. 14 травня 2016 року відповідач на власний розсуд, без його відома, відчужила автомобіль на користь своєї матері ОСОБА_4

Згодом, 11 січня 2017 року автомобіль за договором купівлі-продажу було перереєстровано на нового власника, який, ймовірно, є мешканцем м. Калуш Івано-Франківської області, адже реєстрація транспортного засобу відбулася в сервісному центрі МВС у Івано-Франківській області.

Переконаний, що автомобіль належав сторонам на праві спільної сумісної власності. Згоди на його відчуження він не надав та не міг надати, оскільки 12 травня 2016 року відповідач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а вже 14 травня відчужила спірний автомобіль. 26 травня 2016 року він також звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Вказані обставини свідчать про те, що автомобіль був відчужений проти його волі та не в інтересах сім'ї.

16 травня 2016 року відповідач звернулась до суду з позовом про поділ спільного будинку в натурі, що підтверджує неможливість дійти спільної згоди щодо добровільного врегулювання відносин.

На його думку, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження його згоди на продаж спірного автомобіля. Дії відповідача щодо відчуження автомобіля було здійснено з метою ускладнення правовідносин з приводу поділу спільного майна подружжя.

Вважав, що суд дійшов хибного висновку про необхідність звернення до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсним та витребування майно з чужого незаконного володіння. Спірний автомобіль був зареєстрований на ім'я відповідача та значився в реєстрі транспортних засобів як одноосібний власник. Тому наявність у діях власника волі на передачу майна унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Крім того, при розгляді спорів про поділ майна та визнання недійсним правочинів, а також витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суд має виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості майна, відчуженого не в інтересах сім'ї. Отже, за відсутності його письмової згоди на відчуження спірного автомобіля, він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї.

Також зазначав про незастосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, що дані в постанові від 5 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу в задоволенні його вимог, суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_2 не надано об'єктивних та переконливих доказів про його право на компенсацію 1/2 частини спірного автомобіля, оскільки позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, якщо відсутня його згода, а правочин укладено не в інтересах сім'ї, він не пред'являв, а також, що сторони не повідомили про наявність майна, частка якого би у разі поділу була врахована шляхом збільшення частки у спільному майні одного з подружжя за рахунок іншого.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 22 червня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 липня 2016 року, що набрало законної сили 26 липня 2016 року, розірвано (а.с 4-4, зв.).

Під час шлюбу у вересні 2012 року подружжям придбано автомобіль марки "Toyota Rav 4", 2003 року випуску, номерний знак "НОМЕР_1", що не заперечується сторонами.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу стягнення грошової компенсації 1/2 частини спірного автомобіля, який відчужено відповідачем без згоди на те позивача, однак його вартість, на думку позивача, а тому і грошова компенсація повинні ґрунтуватися не на умовах договору купівлі-продажу, а на даних висновку експерта-товарознавця.

Як убачається з повідомлення Регіонального сервісного центру МВС України у Рівненській області від 16.08.2017 року №31/17-2956, на підставі договору купівлі-продажу №00992/01/5641/2016 від 14.05.2016 року транспортний засіб марки "Toyota Rav 4", 2003 року випуску, кузов НОМЕР_2, перереєстрований на ОСОБА_4, де, за домовленістю сторін, вартість автомобіля визначена у розмірі 25 000 гривень. В подальшому, цей автомобіль 11 січня 2017 року перереєстровано на нового власника за відповідним договором купівлі-продажу в Територіальному сервісному центрі №2642 (на правах відділу, м. Калуш) регіонального сервісного центру МВС України у Івано-Франківській області. (а.с. 20).

Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обв'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При укладенні договір одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного суду України у пунктах 22-24, 30 своєї постанови від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхній спільній частковій власності.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено статтями 63, 65 СК України.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, давши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спору не підлягають до застосування норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність його згоди на відчуження автомобіля як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, то сама по собі ця обставина не може стверджувати про необхідність компенсувати йому 112 635 гривень.

Так, згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подають сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, вимоги позивача про компенсацію саме 112 635 гривень як 1/2 частину вартості спірного автомобіля не стверджені жодними належними і допустимими доказами. Сам по собі висновок №180219/1 судової автотоварознавчої експертизи, що складений 13.03.2018 року, правильно не визнаний судом належним доказом у справі, адже ґрунтується на певних припущеннях щодо техніко-технологічних характеристик та фізичного стану транспортного засобу (а.с. 37-42). Зокрема, експерт при складанні свого висновку повинен був визначити середню ринкову вартість автомобіля "Toyota Rav 4", 2003 року випуску, з об'ємом двигуна 2, 0 л, в комплектації, ідентичній автомобілю з номером кузова НОМЕР_3, станом на 1 червня 2016 року. Тому його не можна було покласти в обґрунтування судового рішення про задоволення позовних вимог.

Натомість використані судом при ухваленні свого рішення норми матеріального права та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України дають чітку та повну вказівку про вирішення спірних правовідносин між сторонами.

Решта аргументів, на які покликається автор скарги, зокрема щодо необхідності застосування правової позиції Верховного Суду, що дані в постанові від 5 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, то вона стосується можливості відшкодування номінальної 1/2 частини автомобіля, за яку було відчужено спірний автомобіль відповідно до договору купівлі-продажу, тобто 12 500 гривень (повна вартість за цим правочином складає 25 000 гривень).

Не може колегія суддів погодитися і з твердженнями позивача про те, що в разі відсутності його письмової згоди на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Так, в цьому випадку, за умови неоспорюваності та правомірності укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 правочину, він матиме право компенсувати, як уже зазначалося, лише 12 500 гривень тієї вартості, за яку було відчужено спірний автомобіль.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції при його ухваленні норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: