Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 454/1460/16-ц

провадження № 61-21192св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Червоноградська місцева прокуратура,

держава Україна, в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області, у складі судді Струс Т. В., від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В., від 08 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Червоноградської місцевої прокуратури та держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що 18 липня 2013 року ОСОБА_2 направив на адресу Генерального прокурора України заяву про кримінальне правопорушення, в якій просив зареєструвати її у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), відкрити кримінальне провадження за статтями 364, 366, 367, 375 КК України відносно судді Сокальського районного суду Львівської області Фарини Л. Ю., яка зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересам служби при розгляді його позовної заяви від 19 листопада 2010 року не виконала вимог Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», внаслідок чого постановила завідомо неправосудну ухвалу від 25 листопада 2010 року, а також просив визнати його потерпілим. Листом від 24 липня 2013 року Генеральна прокуратура України вказану заяву направила для розгляду у прокуратуру Львівської області, а листом від 31 липня 2013 року прокуратурою Львівської області заяву позивача направлено в.о. прокурора Сокальського району для організації розгляду відповідно до вимог КПК України. Листом від 07 серпня 2013 року в.о. прокурора Сокальського району повідомив позивача про те, що виключне право перевірки законності судових рішень, діяльності суддів щодо розгляду та вирішення справ поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. У вказаному листі також вказано на відсутність у зверненні будь-яких обставин, що можуть свідчити про вчинення суддею кримінального правопорушення, підстав для внесення відомостей до ЄРДР за вказаним зверненням не встановлено, роз'яснено, згідно положень статті 303 КПК України, право на оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, а також зазначено, що його заява не може бути розглянутою у порядку Закону України «Про звернення громадян», у зв'язку з тим, що у даному випадку заявлено про вчинення злочину, і таке звернення розглядається у порядку КПК України.

ОСОБА_2 вважає, що дії посадових осіб прокуратури при розгляді його заяви не відповідають вимогам Конституції України та статей 55, 56, 214 КПК України, а також заявник посилається на те, що своїми діями посадові особи прокуратури Львівської області позбавили його прав, гарантованих статтею 40 Конституції України, статтями 55, 56 КПК України, у зв'язку з чим йому спричинено моральні страждання, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути із держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на його користь 1 000 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді заяви про вчинений злочин від 18 липня 2013 року.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності дій або бездіяльності посадових осіб органів прокуратури Львівської області при розгляді його заяви про вчинений злочин від 18 липня 2013 року та заподіяння йому цими діями чи бездіяльністю моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Місцевий суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. Судові рішення слідчого судді, в яких могла б бути надана оцінка бездіяльності прокурора, відсутні.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подано касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справита дійшли хибного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вважає, що судами не були дотримані вимоги статей 8, 40, 55, 56, 214, 150 Конституції України, статей 16, 22, 1166, 1167, 1176 ЦК України, статей 3, 4, 11, 15, 16, 59, 60, 61, 214 ЦПК України, статей 55, 56, 214, 303 КПК України. Вважає судові рішення немотивованими.

18 січня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до Червоноградської місцевої прокуратури, держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

11 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлені наступні обставини.

Підставою для звернення до суду із даним позовом послугували, на думку ОСОБА_2, незаконні дії, бездіяльність посадових осіб прокуратури Сокальського району (Червоноградська місцева прокуратура) при розгляді його заяви від 18 липня 2013 року про кримінальне правопорушення.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 від 18 липня 2013 року, направленої на адресу Генеральної прокуратури України та скерованої за належністю для перевірки до в.о. прокурора Сокальського району, останній 07 серпня 2013 року направив позивачу письмову відповідь, у якій з посиланням на норми Конституції України та ЦПК України роз'яснив, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані у апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Прокурор звернув увагу заявника, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством, і оскарження у будь-який інший спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Заявнику, з посиланням на пункт 4 частини п'ятої статті 214 КПК України, повідомлено, що у зверненні відсутні обставини, що можуть свідчити про вчинення суддею кримінального правопорушення та наявність підстав для внесення відомостей до ЄРДР за вказаним зверненням. Також роз'яснено право оскарження до слідчого судді рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частинами шостою, сьомою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі, дійшов висновку про те, що позивачем, у відповідності до положень статей 58, 60 ЦПК України, не було надано докази на підтвердження викладених обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про недоведеність фактичних обставин і відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. При розгляді справи судами не здобуто доказів на підтвердження незаконності дій, бездіяльності посадових осіб органів прокуратури.

Позивач звернувся з цим позовом у зв'язку з невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення. Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах. Право і порядок оскарження було роз'яснено заявнику.

Належним і допустимим доказом незаконності дій, бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення є ухвала слідчого судді, якою задоволено скаргу заявника.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували незаконність бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За відсутності факту вчинення протиправних дій, бездіяльності підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України, 2004 року) вірно застосувавши положення статей 23, 91, 94, 1167, 1176 ЦК України, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України, 2004 року). Дії, бездіяльність посадових осіб прокуратури Львівської області чи інших органів прокуратури при розгляді заяви про кримінальне правопорушення протиправними у встановленому законом порядку визнані не були. Факт заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Порушень вимог статей 8, 40, 55, 56, 150 Конституції України судами при розгляді справи допущено не було. Суди надали оцінку основним доводам позивача.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ф. Хопта

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк