Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/19570/15-ц

провадження № 61-19564св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Дочірнє підприємство «Лакталіс-України»,

треті особи: ОСОБА_3, Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Дочірнього підприємства «Лакталіс-Україна» ? ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Дочірнього підприємства «Лакталіс-Україна» (далі - ДП «Лакталіс-Україна»), треті особи: ОСОБА_3, Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»), про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 07 березня 2015 року о 18 год 10 хв по вул. Саперно-Слобідській у м. Києві відбулася ДТП за участю автомобіля «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, який належить їй на праві власності. Власником автомобіля «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, є ДП «Лакталіс-Україна». Внаслідок ДТП пошкоджено вказані транспортні засоби.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року водій автомобіля «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_3 у момент вчинення ДТП перебувала у трудових правовідносинах із ДП «Лакталіс-Україна» та керувала транспортним засобом «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, у зв'язку із виконанням своїх трудових обов'язків. Тому цивільно-правову відповідальність за заподіяну їй шкоду повинно нести ДП «Лакталіс-Україна» із підстав передбачених статями 1172, 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність ДП «Лакталіс-Україна» застрахована у ПрАТ «УСК Княжа Вієна Іншуранс Груп» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 24 грудня 2014 року № АІ-4398698.

Згідно зі звітом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-асистуюча компанія «Фаворит» від 11 серпня 2015 року № 4000/4 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, (далі - звіт від 11 серпня 2015 року № 4000/4) вартість ремонту згідно з ремонтною калькуляцією складає 33 608,73 грн, із урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 16 184,28 грн.

26 серпня 2015 року на підставі її заяви ПрАТ «УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» перерахувало грошові кошти у розмірі 16 184,28 грн на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

Згідно з актом здачі-прийняття робіт від 05 жовтня 2015 року № ФОП-5/10-2015 вартість робіт, виконання яких потрібне для повного відновлення транспортного засобу і пов'язане із необхідністю використання нових деталей, вузлів та агрегатів,складає 27 671,57 грн.

Таким чином, відповідач зобов'язаний відшкодувати їй різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, яка складає 11 487,29 грн.

Крім того, внаслідок ДТП вона зазнала моральної шкоди, яка полягала у переживаннях, стражданнях із приводу порушення її права власності внаслідок пошкодження її транспортного засобу, невідшкодування особами, відповідальними за завдання їй шкоди, у добровільному порядку заподіяних збитків. Фактично втративши можливість користуватися своїм транспортним засобом, вона змушена витрачати значний час для пересування громадським транспортом у робочих справах, змінила свій звичний робочий день, оскільки витрачала час на поїздки до станції технічного обслуговування, страхової компанії, Державної автомобільної інспекції з приводу оформлення документів, пов'язаних із визначенням вартості відновлювальних робіт, підтвердженням розміру шкоди, що спричинило ряд незручностей та проблем.

Враховуючи наведене, позивач просила суд стягнути із відповідача 11 487,29 грн у відшкодування майнової шкоди, 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 490,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ДП «Лакталіс-Україна» на користь ОСОБА_2 2 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року у решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження необхідності використання нових деталей, вузлів та агрегатів для ремонту належного їй транспортного засобу. Вартість майнового збитку, визначеного у звіті від 11 серпня 2015 року № 4000/4, та розмір страхового відшкодування, визначеного у страховому акті від 25 серпня 2015 року № 871, позивачем не оскаржувалися, позов до страховика не пред'являвся, що свідчить про згоду позивача із оцінкою завданого їй майнового збитку та сумою страхового відшкодування. Разом з тим у результаті ДТП позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у негативних емоціях, пов'язаних із пошкодженням належного їй транспортного засобу, та розмір відшкодування якої складає 2 000,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної їй внаслідок пошкодження транспортного засобу, та у частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким вказані вимоги задоволено. Стягнуто із ДП «Лакталіс-Україна» на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, заподіяну внаслідок пошкодження транспортного засобу у сумі 11 487,29 грн. У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено необхідності використання нових деталей, агрегатів і вузлів для ремонту належного їй автомобіля, оскільки це передбачено у звіті від 11 серпня 2015 року № 4000/4 та у акті здачі-прийняття робіт від 05 жовтня 2015 року № ФОП-5/10-2015. Оскільки фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача, пошкодженого із вини ОСОБА_3, складає 27 671,57 грн, із яких частково відшкодовано страховою компанією суму 16 184,28 грн, то відповідач повинен для повного відшкодування реальних збитків сплатити позивачеві різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, що складає 11 487,29 грн.

У вересні 2017 року представник ДП «Лакталіс-Україна» ? ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 рокув якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував норму статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої відшкодуванню підлягають витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що для відновлення транспортного засобу позивача необхідно використовувати нові деталі, агрегати та вузли є помилковим, оскільки ні у звіті від 11 серпня 2015 року № 4000/4, ні у акті здачі-прийняття робіт від 05 жовтня 2015 року № ФОП-5/10-2015 цього не зазначено, а також це не доведено позивачем. Крім того, скасовуючи додаткове рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вийшов за межі вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга подана представником ДП «Лакталіс-Україна» ? ОСОБА_5 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 07 березня 2015 року о 18 год 10 хв по вул. Саперно-Слобідська у м. Києві відбулася ДТП за участю автомобілів «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, власником якого є ДП «Лакталіс Україна», під керуванням ОСОБА_3, та «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_2 Внаслідок ДТП пошкоджено вказані транспортні засоби.

ДТП відбулася із вини ОСОБА_3, внаслідок порушення нею пунктів 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України.

Зазначені обставини встановлені постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_3 на момент вчинення ДТП перебувала у трудових правовідносинах із ДП «Лакталіс Україна», та керувала транспортним засобом «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, під час виконання своїх трудових обов'язків.

Цивільно-правова відповідальність ДП «Лакталіс Україна», як власника джерела підвищеної небезпеки автомобіля «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 24 грудня 2014 року АІ-4398698 строк дії із 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Згідно зі звітом від 11 серпня 2015 року № 4000/4 вартість ремонту відповідно до ремонтної калькуляції складає 33 608,73 грн, із урахуванням коефіцієнту фізичного зносу ? 16 184,28 грн.

ПрАТ «УСК «Княжа Вієна Іншуранс Груп» прийнято рішення про сплату завданого збитку власнику автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2,у розмірі 16 184,28 грн та на підставі заяви ОСОБА_2 перерахувало вказану суму на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК Україниособа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов'язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, ? це шкода, пов'язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов'язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Згідно зі звітом від 11 серпня 2015 року № 4000/4 ринкова вартість автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, складає 121 612,87 грн, вартість відновлювального ремонту - 33 608,73 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 16 184,28 грн.

На підставі страхового акта від 25 серпня 2015 року № 71 та заяви ОСОБА_2 ПрАТ «Княжа Вієна Іншуранс Груп» виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 16 184,28 грн шляхом перерахування коштів на рахунок фізичної особи?підприємця ОСОБА_6

За виконання ремонтних робіт пошкодженого автомобіля, ОСОБА_2 сплатила на користь фізичної особи?підприємця ОСОБА_6 11 487,29 грн, що підтверджено актом здачі-прийняття робіт від 05 жовтня 2015 року № ФОП-5/10-2015 та квитанцією від 05 жовтня 2015 року № 74.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, установивши, що вартість майнового збитку, заподіяного ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася із вини ОСОБА_3, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, дійшов правильного висновку про те, що з ДП «Лакталіс-Україна» як юридичної особи, працівником якої завдано шкоду, підлягає стягненню на користь позивача різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що звітом від 11 серпня 2015 року № 4000/4 та актом здачі-прийняття робіт від 05 жовтня 2015 року № ФОП-5/10-2015 не передбачено необхідність використовувати нові деталі, агрегати та вузли, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на те, що, скасувавши додаткове рішення місцевого суду, апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду апеляційної інстанції. Крім цього, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу, тому скасувавши додаткове рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Дочірнього підприємства «Лакталіс-Україна» ? ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик