Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 454/2842/15-ц

провадження № 61-6916св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року у складі головуючого-судді Кріля М. Д. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на її користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн, завдану в результаті незаконних дій судді Сокальського районного суду Львівської області, що спричинило приниження її честі та гідності.

Позовна заява мотивована тим, щоухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року закрито провадження у справі № 454/2842/15-ц за її позовом до Галицького районного суду м. Львова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Вказана ухвала скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказує, що внаслідок порушення суддею Сокальського районного суду Львівської області конституційних прав, гарантованих їй статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України, що позбавило права доступу до правосуддя, їй спричинено моральні страждання, які полягають у приниженні честі та гідності.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Сокальського районного суду Львівської області та відкрито провадження за її позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 15 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення їй моральної шкоди, що полягає у приниженні честі та гідності. Можливість застосування вимог статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та відшкодування моральної шкоди виникає тоді, коли предметом позову є дії суду, що не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто, це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що несправляння судового збору при поданні позовної заяви не є підставою для звільнення від такої сплати, а тому з позивача слід стягнути 1,5 % ціни позову, що становить 15 000,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року змінено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 551,20 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, при цьому припустився помилки у визначені розміру судового збору, оскільки заявлені позивачем вимоги є немайнового характеру.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було захищено права позивача, гарантовані статтями 55, 56 Конституції Україниі порушено положення статті 40 Конституції Українита статей 1166, 1176 ЦК України. Крім того, враховуючи характер спору, ОСОБА_4 вважає, що судовий збір нею не має сплачуватися.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року матеріали касаційної скарги передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року, закрито провадження у справі № 454/2842/15-ц за позовом ОСОБА_4 до Галицького районного суду м. Львова, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»(в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

В даному випадку суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених процесуальним законодавством.

Питання притягнення судді до відповідальності було врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції»(в редакції, чинній на момент пред'явлення позову).

З урахуванням викладеного, чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126і 129 Конституції України, відповідно до яких майнова та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Разом з тим, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами другою, п'ятою статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбаченихзаконом. ;an=124" target="_blank">Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Аналогічний порядок відшкодування шкоди визначений Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в редакцій, чинній на час ухвалення судових рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_4 не доведено факту заподіяння моральної шкоди, що полягає в приниженні її честі та гідності внаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями Сокальського районного суду Львівської області та наслідками, зазначеними нею у позові.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо неправомірної відмови у задоволенні позову зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкодиухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в указаній частині необхідно залишити без змін.

Разом з тим, не можна погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення з позивача судового збору.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 19 червня 2001 року, заява № 28249/95).

У зв'язку з цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), виключно відповідно до ЦПК України, Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

У статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено об'єкти справляння судового збору, відповідно до пункту 13 частини другої якої судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Позовна заява ОСОБА_4 обґрунтована тим, що незаконними діями судді Сокальського районного суду Львівської області їй спричинено моральну шкоду, а тому в силу вимог пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за її подання не справляється.

Суди першої та апеляційної інстанцій вищезазначених норм права не врахували і дійшли необґрунтованого висновку про необхідність сплати ОСОБА_4 судового збору за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій суду.

У частинах першій, третій статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано норми Закону України «Про судовий збір», оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 судового збору підлягають скасуванню. Судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову залишити без змін.

Змінене заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь Державної судової адміністрації України судового збору скасувати.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С.Олійник

О. В. Ступак

Г. І.Усик