Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 607/5360/16-ц

провадження № 61-22603св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів:

Ткач О. І., Бершадської Г. В., Гірського Б. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «Оранта») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров'ю.

Позовна заява мотивована тим, що 14 квітня 2014 року на вулиці Максима Кривоноса у місті Тернополі сталася дорожньо-транспортна пригода

(далі - ДТП), внаслідок якої ОСОБА_2 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 грудня 2014 року цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 в частині моральної шкоди задоволено частково та стягнуто на її користь з Комунального підприємства «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради (далі - КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради) 9 900 грн завданої моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 01 квітня 2015 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року в частині стягнення моральної шкоди змінено, стягнуто з КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради у якості відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_2 кошти в сумі 25 000 грн.

У вироку зазначено, що вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі

5 000 грн, що становить 5 відсотків від ліміту відповідальності страховика підлягають стягненню зі страхової компанії, оскільки діяльність

КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради застрахована

у ПАТ «НАСК «Оранта».

Починаючи з квітня 2015 року позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо отримання страхового відшкодування, однак вказані звернення були проігноровані.

На підставі вищевказаного ОСОБА_2 просила суд стягнути на свою користь з ПАТ «НАСК «Оранта» 5 000 грн моральної шкоди, заподіяної здоров'ю; 250 грн - індексу інфляції та 169 грн - процентів за несвоєчасну страхову виплату; 1 500 грн витрат на юридичну допомогу; 3 000 грн моральної шкоди за несвоєчасну виплату.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 12 грудня 2016 року (у складі судді Дзюбича В. Л.) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «НАСК» «Оранта» на користь ОСОБА_2 5 000 грн моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, 330,44 грн - інфляційних втрат та 100,27 грн - 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки вина

ОСОБА_6, який керував транспортним засобом, що належить

КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради, доведена вироком суду, а страхова відповідальність транспортного засобу застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», тому із страхової компанії слід стягнути 5 000 грн моральної шкоди, як компенсацію за шкоду заподіяну здоров'ю, що становить

5 відсотків ліміту страхового відшкодування.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 07 лютого 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 12 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що потерпіла ОСОБА_2, звертаючись з цивільним позовом у вказаній кримінальній справі, самостійно обрала відповідачів та відмовилася від свого права вимоги до страховика; одержала повне відшкодування шкоди, завданої здоров'ю від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Крім того, із заявою про страхове відшкодування протягом року до ПАТ «HACK «Оранта» ОСОБА_2 не зверталась.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до страхової компанії щодо відшкодування страхової виплати у вигляді моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, що становить 5 відсотків від ліміту відповідальності страховика, проте апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не дослідив усіх наявних матеріалів справи та неповно з'ясував обставини справи, у зв'язку з чим порушив норми матеріального та процесуального права.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року ОСОБА_6, керуючи 14 квітня 2014 року технічно справним автобусом марки БАЗ А079.14, державний номерний знак НОМЕР_1, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2, внаслідок чого останній було спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 грудня 2014 року цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 у частині стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду у зв'язку із повним відшкодуванням. У частині моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради на користь потерпілої ОСОБА_2 9 900 грн завданої моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 01 квітня 2015 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 грудня 2014 року в частині стягнення моральної шкоди змінено, стягнуто з КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради у якості відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_2 кошти в сумі 25 000 грн; у частині стягнення 5 000 грн, що становить 5 відсотків від ліміту відповідальності страховика - відмовлено, у зв'язку з тим, що ці кошти підлягають стягненню із страхової компанії.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 зверталася до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявами про виплату страхового відшкодування, що підтверджується листами від 27 травня та 17 вересня 2015 року, 04 січня 2016 року.

ПАТ «НАСК «Оранта» листами від 05 червня 2015 року № 09-02-09/8382 та від 05 лютого 2016 року № 09-02-12/1378 відмовило ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що у ПАТ НАСК «Оранта» відсутні правові підстави для здійснення страхової виплати, у зв'язку з тим, що на підставі вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року винний у ДТП водій відшкодував

ОСОБА_2 матеріальну шкоду, а моральну шкоду стягнуто на її користь з підприємства, з яким винний перебував у трудових відносинах.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Оскільки вина ОСОБА_6 у вчиненні ДТП, яка спричинила тілесні ушкодження середньої тяжкості ОСОБА_2, доведена вироком суду, позивач правомірно звернулася до суду за захистом свого права на відшкодування моральної шкоди. Вказана вимога до страховика не була предметом розгляду в межах кримінального провадження.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі статтею 979 ЦК за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як вбачається із матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки БАЗ А079.14, державний номерний знак НОМЕР_1, що перебував в оренді у КП «Міськавтотранс» Тернопільської міської ради, була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/7896722 від 21 травня 2013 року.

Згідно з пунктом 9.3 статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого.

Відповідно до статті 26-1 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час ДТП, моральна шкода у розмірі

5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є потерпілою, їй спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості, що призвело до розладу здоров'я, внаслідок чого позивачу необхідно було тривале лікування.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику

(у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установлено, що страхова виплата у вигляді моральної шкоди не виплачена.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що страхова виплата ОСОБА_2 не виплачувалась, оскільки остання протягом року у страхову компанію із заявою про страхове відшкодування не зверталась та добровільно отримала від ОСОБА_6 відшкодування матеріальної та моральної шкоди під час розгляду кримінальної справи, у зв'язку з чим тому підстав для страхової виплати немає.

Проте, вказаний висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки спростовується встановленими обставинам справи та дослідженими матеріалами, згідно з якими позивач зверталась із заявами від 05 червня 2015 року та від 05 лютого 2016 року до відповідача про виплату грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

Вказаний висновок суперечить положенням статті 26-1 Закону № 1961-IV

(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Враховуючи обставини, встановлені у вироку суду та те, що розрахунок моральної шкоди, який стягнуто з підприємства було зменшено на 5 000 грн (ліміт відповідальності страховика), позивач правомірно просила відшкодувати їй моральну шкоду в заявленому розмірі та відшкодувати інфляційні втрати та 3 відсотки річних від простроченої суми.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'ю внаслідок ДТП у зазначеному розмірі.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_2 ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 07 лютого 2017 року скасувати, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді М. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М.Фаловська

С. П.Штелик