Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 295/6413/15-ц

провадження № 61-21227св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, відповідач - ОСОБА_5,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 27 жовтня 2016 року у складі судді Перекупки І. Г. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І.,

Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення особи від права на спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняли спадщину у встановлений законом строк шляхом подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

ОСОБА_4 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1, а ОСОБА_5- у квартирі АДРЕСА_2

Посилаючись на те, що відповідач не надавав допомоги матері за життя, яка була інвалідом І групи і потребувала сторонньої допомоги,

ОСОБА_4 просила суд усунути ОСОБА_5 від права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 27 жовтня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Визнано ОСОБА_9 таким, що має право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що спадкодавець потребувала сторонньої допомоги саме від відповідача і той мав можливість її надавати, але ухилявся від її надання.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року рішення Богунського районного суду міста Житомира від 27 жовтня

2016 року в частині визнання за ОСОБА_5 права на спадкування скасовано.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині усунення особи від спадкування за законом, проте у порушення вимог статті 11 ЦПК України

(у редакції, чинній на час розгляду справи) суд першої інстанції вийшов за межі заявлених в суді вимог і визнав за відповідачем право на спадкування, хоча такої вимоги не було заявлено.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що законом встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Тому відповідач зобов'язаний був піклуватися про свою матір незалежно від того, чи надавалась їй допомога іншими особами. Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій є такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають скасуванню.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дітьми

ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі заяви ОСОБА_4 від 15 листопада 2013 р. № 806 та заяви ОСОБА_5 від 11 грудня 2013 р № 897 вони прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи вбачається, що з 2008 року ОСОБА_8 мала статус інваліда І групи, з 13 жовтня 2009 року по день смерті перебувала на обслуговуванні Територіального центру соціального обслуговування на підставі договору від 13 жовтня 2009 року та отримувала послуги з доставки продуктів, ліків, послуг прибирання, сплати комунальних послуг, виконання завдань за дорученням. Також ОСОБА_8, яка проживала

у квартирі АДРЕСА_3 отримувала пенсію.

Відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_8 за життя перебувала в безпорадному стані, зокрема, що вона не могла самостійно пересуватися квартирою, не мала засобів для лікування, проживання тощо.

Встановивши, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, який потребував такої допомоги, а особа мала можливість надавати таку допомогу, але не надавала її, та врахувавши, що вказаних обставин не встановлено, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за відповідачем права на спадкування, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції у порушення вимог статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) вийшов за межі заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про визнання за відповідачем права на спадкування є передчасним.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач зобов'язаний був піклуватися про свою матір незалежно від того, чи надавалась їй допомога іншими особами, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження факту ухилення відповідача від надання допомоги матері. Разом з тим, відповідач пояснив, що не спілкувався з матір'ю через те, що між ними склалися неприязні стосунки через сварку. Такі заперечення позивачем не спростовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 на залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 27 жовтня

2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. М. Сімоненко