Номер провадження 2/229/234/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Петрова Є.В.

при секретарі Цукаревій К.А.,

за участю позивача за первісним позовом

- відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1,

представника позивача за первісним позовом

- представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2,

відповідача за первісним позовом

- позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3,

відповідача за первісним позовом

- позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників,

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від ІНФОРМАЦІЯ_1, виданого Дружківською міською радою, він є власником 1/5 частки квартири АДРЕСА_1, що пітверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого державним реєстратором 06.09.2017 року. Співвласниками вказаної квартири є також ОСОБА_4, якому належить 3/5 часток квартири, ОСОБА_3, якій належить 1/5 частка квартири.

Відповідно до технічного паспорту квартира складається з чотирьох кімнат площею 11,0 кв.м., 12,6 кв.м, 8,7 кв.м., 18,3 кв.м, а також кухні площею 9,7 кв.м, ванної кімнати - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м, коридору - 11,6 кв.м., вбудованою шафою 1,5 кв.м, балкона площею 1,9 кв.м, та лоджії - 7,3 кв.м.

В зв'язку із тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_4 не знайдено порозуміння в користуванні спільною частковою власністю, просить суд встановити порядок користування вищевказаною квартирою, відповідно до якого, виділити йому в користування кімнату площею 11,0 кв.м. та залишити в спільному користуванні кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу, балкон, лоджію.

14 лютого 2018 року від відповідачів до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначають, що не погоджуються із вимогами позивача, оскільки в разі задоволення позову буде порушено право власності відповідачів, які є співласниками квартири. Вважають, що вимоги позивача не грунтуються на приписах закону. Запропонований позивачем порядок користування квартирою не передбачає порядку користування квартирою відповідачами. Порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі. Спірна квартира має загальну площу 86,2 кв.м., з яких жила площа складає 50,5 кв.м. Дана квартира на праві спільної часткової власності належить: позивачеві - який має 1/5 частину квартири, відповідачу ОСОБА_4 в розмірі 3/5 частини та ОСОБА_3, якій належить 1/5 частина квартири. Позивач просить виділити йому в особисте користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м в той час як виходячи із житлової площі спірної квартири на 1/5 припадає 10,1 кв.м. Вважають, що позивач ОСОБА_1 намагається задовольнити свої інтереси, шляхом звуження та порушення прав інших співвласників.

Крім того, вбудована шафа, яку позивач просить залишити в спільному користуванні фактично розташована в кімнаті, яку позивач просить виділити в його особисте користування. Таким чином спільне користування шафою буде неможливе. Доступ до балкону, який також позивач просить залишити в спірному користуванні співвласників, можливий лише через кімнату 18,0 кв.м. Отже, можливість спільного користування балконом може бути реалізована шляхом вільного доступу всіх співвласників до цієї кімнати. Доступ до лоджії також можливий через кімнату площею 12,6 кв.м. Таким чином, відповідачі вважають, що позивач просить суд обмежити їх право на користування кімнатою, яку просить виділити для нього в користування та разом із тим має на меті користуватися всією квартирою, тому запропонований позивачем спосіб користування квартирою є неприйнятним. До того ж, зветають увагу суду на те, що наведена площа кімнат в квартирі в технічному паспорті виготовленому на замовлення позивача ФОП ОСОБА_5 не відповідає дійсним розмірам, які зазначені в технічному паспорті від 22.02.2012 року, який виготовлений КП Дружківське міське бюро технічної інвентаризації, на підставі якого проводилася реєстрація права власності на квартиру. Просять відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.Також подали заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження.

Відповідачі 05 березня 2018 року подали зустрічну позовну заяву про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зустрічну позовну заяву мотивують тим, що ОСОБА_1 здійснює своє право спільної часткової власності без згоди інши співвласників, тобто з порушення ст. 358 ЦК України.

На теперішній час в спірній квартирі разом із ОСОБА_1 проживає ОСОБА_6, яка вселилася без згоди на те інших співвласників. Одна з кімнат квартири облаштована під манікюрний салон, де ОСОБА_6 надає манікюрні послуги населенню. ОСОБА_1 неодноразово зауважувалося з приводу неприпустимості здійснення в квартирі діяльності з надання манікюрних послуг, натомість відповідач жодного разу не відреагував на зауваження всупереч вимогам інших співвласників. Крім того відповідач ОСОБА_1 постійно чинить перешкоди в користуванні квартири, не надає ключі від квартири іншим співвласникам. В квартирі зберігаються меблі, які належать ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на вимогу надати можливість їх забрати відповідає відмовою.

ОСОБА_7 не сплачує за комунальні послуги, що покладає додатковий майновий тягар на позивачів.

Вважають, що стосунки, які склалися між співвласниками квартири, унеможливлюють її подальше використання в умовах здіснення права спільної часткової власності, тому просять суд припинити право власності на 1/5 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2, виплативши ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі припиненої частки в сумі 32419,00 грн., внесених ОСОБА_4, та ОСОБА_3 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області. Перерозподілити 1/5 частину в праві спільної часткової власності на спірну квартиру, яка належить ОСОБА_1 між іншими співвласниками. Також просять визнати право власності на 7/10 часток в праві спільної часткової власності на квартиру за ОСОБА_4 та визнати право власності на 3/10 часток в праві спільної часткової власності на спірну квартиру за ОСОБА_3

16 березня 2018 року представник відповідача за зустрічним позовом надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що право ОСОБА_1 на частку у спільному майні не може бути припинено через відсутність підстав викладених в диспозиції ст. 265 ЦК України. Крім того, другого майна у нього немає, тому припинення його права власності на 1/5 частку спірної квартири завдасть йому істотної шкоди, оскільки він стане безхатченком. Вважає, що відповідно до часток співвласників, квартиру можна поділити з урахуванням частки ОСОБА_1, яку можна виділити як окрему кімнату.

В судове засідання з'явився позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримують в повному обсязі, заперечують проти поданого відповідачами зустрічного позову.

Відповідачі за первісним позовом - позивачі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_3 до суду прибули, просять відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Суд вислухавши пояснення позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідачів за первісним позовом - позивачів за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_8 є співвласником 1/5 чотирикімнатної квартири загальною площею 86,2 кв.м. , що розташована за адресом Дружківка, пр-т Космонавтів, б. 1 кв. 44. Разом з ним, співвласниками вказаної квартири є: ОСОБА_9 3/5 частки та ОСОБА_3 (мати позивача) 1/5 частки.

Відповідно до технічного паспорту квартира 44 у житловому будинку № 1 по вул. Космонавтів, м. Дружківка, розташована на 2-му поверсі 9 ти етажного будинку. Квартира складається з чотирьох кімнат загальною площею 86,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната - 11,0 кв.м.; 2 кімната 12,6 кв.м.; 3 кімната - 8,7 кв.м., 4 кімната 18,3 кв.м., та місць загального користування: кухня площею 9,7 кв.м, ванна кімната площею 2,6 кв.м, вбиральня площею 1,0 кв.м, коридор площею 11,6 кв.м, вбудована шафа 1,5 кв.м., квартира обладнана балконом 1,9 кв.м., лоджія площею 9 кв.м. (а.с. 8-11).

Таким чином, враховуючи, що власниками спірної квартири є три особи зі своїми частками власності, а загальний розмір житловою площі квартири складає 50,6 кв.м, тому фактично на позивача, як співвласника квартири припадає по 10,12 кв.м жилої площі квартири (50,6 кв. : 1/5 = 10,12 кв.м).

Виходячи з предмету позову, позивач просив встановити порядок користування квартирою вул. Космонавтів, б. 1, кв. 44: виділити ОСОБА_8 у користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м; залишити в загальному користуванні кухню площею 9,7 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню площею 1 кв.м., коридор площею 11,6 кв.м., балкон 1,9 кв.м., лоджію 7,3 кв.м., вбудовану шафу 1, 5кв.м.

Судом встановлено, що вбудована шафа знаходиться в кімнаті площею 11,0 кв.м., саме зазначену кімнату ОСОБА_8 хотів отримати в користування. Згідно технічного паспорту квартири, до шафи не має окремого входу з коридору, а є доступ тільки з кімнати 11,0 кв.м. В свою чергу відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вважали, що відсутність доступу до вбудованої шафи, будє порушенням їх права власності, оскільки вони теж мають намір нею користуватись і розміщувати в ній свої речі. Відповідачі вказали, що кімната, яку позивач хоче отримати у користування, за розміром перевищує його частку у спільному частковому майні, і вони не погоджуються на перерозподіл своїх часток у користуванні.

У відповідності до ч. 1, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 74 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з приписами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 379 Цивільного Кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

У відповідності до ст.47 ЖК Української РСР, норма жилої площі встановлена у розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

За нормою статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.).

Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора).

З огляду на викладене, враховуючи площу кімнат, кількість власників спірної квартири, встановлені норми житлової та санітарної площі на одну особу, а також те, що запропонований позивачем варіант порядку користування квартирою погіршить права відповідачів, суд вважає, що позовні вимоги про визначення порядку користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги за зустрічним позовом про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Судом установлено, що позивачі за вважають, що є всі підстави для того, щоб припинити право власності відповідача на 1/5 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3, виплативши йому грошову компенсацію в розмірі припиненою частки. Грошової компенсації достатньо щоб придбати будинок або окрему квартиру у м. Дружківка. Відповідач заперечував, вказав, що не погоджується на грошову компенсацію, вважає це порушенням його права власності.

В судовому засіданні позивачі звертали увагу суду, що частка у майні є незначною, більш того відповідач ОСОБА_8 самостійно користується квартирою, без згоди інших співвласників, в квартирі разом з ним проживає його дружина ОСОБА_10 Остання облаштувала в квартирі манікюрний салон, де надає послуги населенню.

Судом було допитано свідків по справі ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які не надали достовірних показань, що в квартирі на постійній основі організовано манікюрний салон, здійснюється підприємницька діяльність з надання послуг.

Інших доказів позивачами надано не було, а саме: висновків (постанов) спеціалізованих державних організацій, що при проведенні перевірки за заявою позивачів ними встановлено, що порушуються умови зберігання хімічних речовин, порушуються санітарні норми, здійснюється незаконна підприємницька діяльность. Суд не має спеціальних знань в цій галузі, а тому самостійно визначити, чи були порушення чи ні не може. Клопотань з боку позивачів щодо проведення перевірок або залучення фахівців не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тому суд не може врахувати посилання позивачів на розміщення манікюрного салону в квартирі, як на підставу припинення права власності на 1/5 квартири АДРЕСА_4.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України рішенням суду не може бути зобов'язано сторони укласти договір, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст.ст.355, 356 ЦК України власність двох чи більше із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні права власності мають рівні права.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно до ч.3,4 ст.364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, співвласник вправі вимагати грошової або матеріальної компенсації вартості його частки у власності лише у разі, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом чи якщо спільне майно є неподільною річчю.

Разом з цим, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Із положень ч.2 ст.364 ЦК України не випливає обов'язок співвласника сплатити грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки іншого співвласника, який бажає виділу та право співвласника, який бажає виділу на примусове стягнення зазначеної компенсації.

В судовому засіданні відповідач заперечив проти позбавлення його права власності на дану частину квартири будь-яким шляхом, взагалі заперечував проти отримання або здійснення матеріальної компенсації позивачами на йогокористь вартості частки спірної квартири.

Згідно положень ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналізуючи вказану норму права, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї ( відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11) та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таким чином, норми статті 364 та 365 ЦК України є різними за своєю правовою природу та посилання позивачів про можливість їх одночасного застосування при вирішенні питання щодо припинення права власності на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності та стягнення матеріальної компенсації без згоди іншого співвласника є необґрунтованим.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Клопотання про призначення судової експертизи в судовому засіданні сторонами не заявлялось.

Аналізуючи встановлені по справі обставини та долучені до матеріалів справи докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованим посилання відповідача про те, що припинення права власності на 1/5 частку в квартирі порушує його права.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, наявність конфлікту між сторонами щодо користування та розпорядження спірним майном, неможливість користування частиною власності позивачем за основним позовом, а також розмір ідеальної частки кожного власника спірної квартири, , суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_8 та зустрічна позовна заява ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу сторін, що Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча §1 ст.6 конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (п.58 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Seryavin and others v. Ukraine», №4909/04).

Оскільки в задоволенні позову відмовляється, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України, понесені позивачами судові витрати, не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13,76-80, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовити в повному обсязі.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом тридяти днів після проголошення рішення.

В разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст судового рішення складено 09 серпня 2018 року.

Суддя: Є. В. Петров