ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/158/16Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/4817/53/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - представника позивача АТ "Приватбанк"

Рокетської С.В., відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/158/16 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 червня 2018 року , ухвалене суддею Варневич Л.Б., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 06.04.2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ТЕК0GL00520003, згідно якого остання отримала в АТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 16 000 дол. США з терміном повернення до 05.04.2016 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем належним чином умов даного договору, утворилась заборгованість в розмірі 5162, 91 дол. США (з яких: 3883,11 дол. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 934,52 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 345,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором), що за курсом 26,38 НБУ від 27.09.2017 року складає 136 197, 57 грн., яку позивач й просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

У липні 2016 ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії вказавши, що Банк в односторонньому порядку незаконно (без відповідного письмового повідомлення) підвищив процентну ставку з 9,84 % до 20,64 % за укладеним сторонами кредитним договором. До моменту підвищення Банком відсоткової ставки (до 22.11.2010 року) нею своєчасно та у повному обсязі сплачувались кредитні платежі за даним договором. Просила дії банку щодо підвищення в односторонньому порядку процентної ставки визнати протиправними та зобов'язати АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок сплачених нею за кредитним договором № ТЕК0GL00520003 від 06.04.2006 року сум (платежів), починаючи з 22 листопада 2010 року й надати новий графік погашення заборгованості.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 червня 2018 року у задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправними дії АТ КБ "Приватбанк" щодо одностороннього підвищення процентної ставки за кредитним договором № ТЕК0GL00520003 від 06.04.2006 року. Зобов'язано АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_2 за кредитним договором № ТЕК0GL00520003 від 06.04.2006 року сум (платежів), починаючи з 22 листопада 2010 року та надати ОСОБА_2 новий графік погашення заборгованості за кредитним договором № ТЕК0GL00520003 від 06.04.2006 року. Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким позов банку задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставне незастосування судом першої інстанції при ухваленні рішення ст.ст. 204, 509, 526, 527, 626, 629, 638, 1054 ЦК України та помилкове застосуванння ст. 1056-1 ЦК України, яка не розповсюджується на спірні правовідносини.

Зазначає, що станом на 27.09.2017 року ОСОБА_2 має заборгованість 5162,91 дол. США, яка складається з: 3883,11 дол. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 934,52 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 345,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Звертає увагу на те, що судом не було надано належної правової оцінки долученому до прийнятих судом уточнень позивача остаточному розрахунку наявної у відповідача заборгованості, в якому розмір останньої було обраховано, виходячи з початкової процентної ставки 9,84%, у зв'язку з чим висновки суду в частині наявності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про зобов'язання Банку здійснити перерахунок наявної заборгованості не відповідають обставинам справи.

Вказує, що АТ КБ "Приватбанк" в суді першої інстанції заявлялося клопотання про застосування строку позовної давності, яке не було вирішено Кременецьким районним судом. З урахуванням того, що підвищення відсоткової ставки за кредитом мало місце 22 листопада 2010 року, то саме з цієї дати ОСОБА_2 було відомо про порушення її прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який за пред'явленими відповідачем зустрічними позовними вимогами сплив 22 листопада 2013 року. Разом з цим із зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду лише 25 липня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а відтак судом при ухваленні рішення безпідставно не було застосовано вимоги закону (ч. 4 ст. 267 ЦК України), якими встановлено наслідки спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Безпідставне незастосування судом до спірних правовідносин ст.ст. 627, 628, 637 ЦК України, які передбачають, загальні засади укладення договорів, пов'язує з неврахуванням вимог п.6.4 (п.п.6.4.1) укладеного між сторонами договору, яким встановлено право банку змінити відсоткову ставку за користування кредитом у випадку припинення трудового договору, укладеного між Позичальником і Банком (згода на що засвідчена підписом відповідача в договорі); тієї обставини, що трудовий договір між Банком і Позичальником припинено, що підтверджується наказом про звільнення ОСОБА_2, а також факту належного виконання відповідачем до листопада 2014 року своїх зобов'язань за договором, що свідчить про прийняття нових умов та згоду із підвищенням відсоткової ставки по кредиту.

З посиланням на набрання 09 січня 2009 року чинності Законом України № 661-VI, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, і який не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України та реалізацію банком права на збільшення процентної ставки до набрання чинності даним Законом (№ 661-УІ від 12.12.2008 року) вважає, що позивач діяв відповідно до умов укладеною з відповідачем договору та в рамках чинного законодавства України.

Також, з урахуванням погодження сторонами власними підписами усіх істотних умов кредитного договору, вважає безпідставним незастосування судом до спірних правовідносин вимог ст. 536 ЦК України, що передбачає сплату встановлених договором процентів за користування чужими грошовими коштами; ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК, ч.1 ст.1054 України, що передбачають обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором, у тому числі - кредитним.

Зазначає, що розрахунок заборгованості за кредитом проведено Банком у відповідності до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, які разом із заявою відповідача складають між сторонами у справі договір про надання банківських послуг, та з врахуванням сплачених щомісячних платежів. Правильність проведення розрахунку позивачем відповідач належними та допустимими доказами не спростував, будь-яких клопотань з цього приводу не заявляв, зокрема й про проведення відповідної експертизи.

У своєму відзиві ОСОБА_2 заперечила відносно задоволення апеляційної скарги, вважаючи таку безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду - законним і постановленим у зв'язку з повним дослідженням обставин справи. Звертає увагу на те, що ні розрахунок заборгованості, ні довідка, складена позивачем не можуть вважатися належним доказом, який підтверджує розмір заборгованості. Такі є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків банку, в той час як первинні облікові документи, оформлені відповідно до ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" - виписки з рахунків, платіжні доручення, меморіальні ордери позивачем за вимогу суду в зв'язку з заявленим нею клопотанням банком не були надані. Саме, відсутність у справі виписки по рахунку позичальника та наявність проведеного нею розрахунку, що істотно відрізнявся від розрахунку банку, й стало підставою для призначення у справі за її клопотанням судової економічної експертизи, причиною не проведення якої було ненадання банком необхідних документів.

На думку відповідача, вимоги ст.ст. 526, 1049, 1050 ЦК України, на які послався суд при ухваленні рішення, не суперечать вимогам ст.ст. 204, 509, 526, 527, 626, 629, 638, 1054 ЦК України, про не застосування яких зазначає апелянт, а навпаки пов'язані та доповнюють їх.

Також, у зв'язку з ненаданням Банком доказів направлення їй повідомлення, передбаченого додатковою угодою від 30.09.2009 року та вимогами ст.1056-1 ЦК України (в редакції чинній на дату укладення додаткової угоди від 30.09.2009 року) вважає висновки суду щодо незаконності підвищення позивачем в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом такими, що зроблені з урахуванням положень закону.

Беручи до уваги й те, що її не було ознайомлено з рішенням банку про підвищення відсоткової ставки за кредитом ні 22.11.2010 року (коли таке підвищення мало місце), ні 20.12.2010 року (коли було припинено трудовий договір з Банком), ні пізніше, а про зміну відсоткової ставки вона дізналася після отримання позовної заяви банку та розрахунку заборгованості від 16.01.2016 року, вважає безпідставною заяву позивача про необхідність застосування до її зустрічних вимог наслідків спливу строку позовної давності, оскільки такий строк нею не пропущено.

У судовому засіданні представник позивача АТ "Приватбанк" Рокетська С.В. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає. Додатково пояснила, що вона не відмовлялася від своїх обов'язків, щодо повернення кредитних коштів, однак у зв'язку з тим, що нею заперечується розмір нарахованого банком боргу такий не може бути повернутий добровільно. В ході розгляду справи судом першої інстанції нею було надано власний розрахунок, що базувався як на її особистих знаннях в силу спеціальності (бухгалтера) і посад (бухгалтера та керівника Кременецького відділення ПАТ "Приватбанк"), які вона займала у банківській сфері протягом 30 років, так і на знаннях інших банківських працівників, що допомагали їй такий розрахунок провести. У зв'язку з цим, що її розрахунок відрізнявся від наданого позивачем, було заявлено клопотання про проведення відповідної експертизи, задоволене судом. Однак експертиза проведена не була з причин ненадання банком первинних бухгалтерських документів, що витребовувались експертом і судом. Оскільки, реальний розмір заборгованості встановити не представилось можливим вважає, що рішення суду про відмову в позові банку грунтується на наявних у справі доказах. Після ознайомлення з первинними документами, наданими банком у ході апеляційного розгляду справи, вважає проведений нею в суді першої інстанції розрахунок дещо неточним, у зв'язку з тим, що протягом тривалого часу повернення нею Банку щомісячних платежів за кредитом, значна їх кількість не зараховувалась банком на погашення кредиту в день їх сплати, а зараховувалась через декілька днів, що штучно збільшувало розмір наявної у неї заборгованості, оскільки за умовами укладеного договору відсотки нараховуються на залишок коштів. У зв'язку з цим, у ході апеляційного розгляду справи нею проведено новий розрахунок, за яким нею визнається розмір боргу перед позивачем в сумі 2793,00 дол. США, з яких: 2160,81 дол. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 469,69 дол. США - заборгованість за процентами; 162,50 дол. США - пеня.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Так, судом встановлено, що 06 квітня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ "Приватбанк") і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ТЕК0GL00520003, згідно з яким остання отримала в АТ КБ «Приватбанк» кредит в розмірі 16 000 дол. США для придбання житла та 863 дол. США на сплату страхових платежів з терміном повернення до 05 квітня 2016 року, розміром щомісячного платежу в сумі 244 дол. США та сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (т. 1 а.с. 10-11).

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору № TEKOGL00520003 внесено зміни, в тому числі до п.1.1, 1.2 кредитного договору, а саме - відкрито ОСОБА_2 непоновлювану кредитну лінію у розмірі 16 863 дол. США під 0,82 % на місяць (9, 84% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з розміром щомісячного платежу в сумі 212 дол. США та строком до повного виконання позичальником зобов'язань перед Банком, встановленим кредитним договором (т. 1 а.с. 12-14).

Згідно п.2.3.1 Додаткової угоди № 1 до кредитного договору № TEKOGL00520003 Банк має право збільшити зі згоди ОСОБА_2 розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % y порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленим НБУ на день набуття чинності даним договором; при зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При Цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення про збільшення розміру відсоткової ставки не пізніше ніж за 20 календарних днів до набуття чинності збільшеного розміру відсоткової ставки. Збільшення розміру відсоткової ставки Банком у вищезазначеному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яку збільшилась ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка за кредитами або пропорційно збільшенню курсу долара США (т.1 а.с. 12).

Додатковою угодою № 2 від 30 вересня 2009 року внесено зміни до п.п. 1.1, 3, 6 Кредитного договору № TEKOGL00520003, в тому числі, що стосується наявності у банку права на зміну відсоткової ставки за користування кредитом у випадку припинення трудового договору, укладеного між Позичальником і Банком. Змін до п. 2.3.1 кредитного договору даною Додатковою угодою внесено не було (т. 1 а.с. 61).

З наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості станом на 27 вересня 2017 року вбачається, що сума кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед банком складає 5162,91 дол. США, з яких: 3883,11 дол. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 934,52 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 345,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (т.1 а.с.182-187).

У зв'язку з невизнанням відповідачем ОСОБА_2 розміру заборгованості у вказаній банком сумі та надання власного розрахунку, за яким розмір заборгованості відрізняється від того, що обрахований банком, ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 січня 2018 року в даній цивільній справі призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково - дослідному інституту судових експертиз (т. 1 а.с. 218).

14 лютого 2018 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта Матвієнко - Димури П.М. про надання необхідних документів для проведення судово-економічної експертизи (т. 1 а.с. 219-221 ).

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2018 року в АТ КБ «Приватбанк» витребовувалися необхідні документи для проведення судово-економічної експертизи (т. 2 а.с. 4).

Як вбачається з супровідних листів від 26 лютого 2018 року та 06 квітня 2018 року, та повідомлень про вручення поштових відправлень, в АТ КБ «Приватбанк» двічі надсилалася ухвала суду про витребування необхідних документів для проведення судово-економічної експертизи ( т. 2 а.с. 3-8) .

04 квітня 2018 року на адресу суду з Київського науково - дослідного інституту судових експертиз повернулися матеріали цивільної справи № 601/158/16 разом з повідомленням про неможливість надання висновку, оскільки судовому експерту від АТ КБ «Приватбанк» не були надані необхідні документи для проведення судово-економічної експертизи (т.2 а.с.9).

Також, в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що 15 червня 2018 року затверджено новий статут товариства, відповідно до якого правонаступником ПАТ КБ "Приватбанк" є Акціонерне товариство КБ "Приватбанк".

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором (ч.1 ст.612 ЦК України).

За ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (які регулюють відносини позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно вимог ст.1049 ч.ч.1, 3 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог.

З таким висновком колегія суддів у повному обсязі погодитися не може, оскільки він зроблений без урахування усіх наявних у справі доказів, у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, вирішуючи питання про призначення у справі судово-економічної експертизи для визначення наявного у відповідача фактичного розміру заборгованості й беручи до уваги неможливість проведення вказаної експертизи з вини позивача, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, безпідставно не врахував наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості, проведений самим відповідачем ОСОБА_2, з якого вбачається, що її розмір заборгованості перед банком складає 4088,97 дол. США, з яких: 3174,15 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 752,32 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 162,50 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (т. 1 а.с. 205-216).

Наданий особисто відповідачем розрахунок є доказом визнання нею боргу перед позивачем на вказану суму.

У відповідності до ч. 1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Вказана норма закону судом першої інстанції при ухваленні рішення в даній справі врахована не була й не було наведено відповідного обґрунтування щодо наявного в суду сумніву з приводу добровільного проведення вказаного розрахунку особисто відповідачем ОСОБА_2, як правової підстави невизнання такого судом.

Тому висновок суду в частині недоведеності позивачем тих вимог, на які він посилався як на підставу свого позову лише з урахуванням факту неможливості проведення з вини Банку судово-економічної експертизи колегія суддів вважає помилковим, оскільки такий зроблений без урахування наявних у справі інших доказів (письмового розрахунку відповідача, що свідчить про часткове визнання нею позовних вимог).

За змістом ст.376 ЦПК України підставами скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, прийняте у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що дане рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям апеляційним судом нового рішення.

Приймаючи нове рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ч.ч.1, 2, 3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ч. 1 ЦПК).

Відповідно до положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, який передбачає рівність прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, а також обов'язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаним із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим, відповідно до вимог п.п. 4, 5 ч. 5 цієї ж статті суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Заперечуючи відносно розміру заборгованості, визначеної банком, відповідач ОСОБА_4, як у відзивах та поясненнях, що надавалися суду першої інстнації, так і в тих, які надавалися суду апеляційної інстанції зазначала про неможливість визначення точного розміру боргу без наявності первинних документів, якими є виписки по рахунку. Відповідне клопотання заявлялося нею суду першої інстанції, яке було задоволено, однак не було виконано стороною відповідача. Всупереч вимог п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України судом першої інстанції не було вжито належних заходів для перевірки заперечень відповідача та надання можливості останній обґрунтувати свої заперечення належними, допустимими та достатніми доказами щоб підтвердити проведений нею розрахунок боргу перед позивачем.

У зв'язку з цим, в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції вжито заходів для надання суду позивачем виписок по рахунку відповідача, на підставі яких ОСОБА_4 з урахуванням наявних у неї оригіналів квитанцій про повернення кредитних коштів, оглянутих судом апеляційної інстанції, було проведено уточнюючий розрахунок, з якого вбачається, що загальний залишок її заборгованості по кредиту на 27.09.2017 року (дату проведення розрахунків банком) складає 2793,00 дол. США з яких: 2160,81 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 469,69 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 162,50 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором і який прийнятий судом апеляційної інстанції з підстав неможливості подання його до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від відповідача (невжиття судом передбачених законом заходів для виконання задоволеного ним же клопотання).

Враховуючи те, що даний розрахунок є належним і допустим доказом часткового визнання відповідачем вимог Банку; такий розрахунок зроблено ОСОБА_2 з урахуванням наявних первинних документів - оригіналів квитанцій про сплату нею кредиту; позивач має відповідну (бухгалтерську освіту) та стаж роботи близько 30 років у банківській сфері (на посадах бухгалтера та керівника Кременецького відділення ПАТ "Приватбанк"); даний розрахунок відповідає наявній у виписках по рахунку інформації щодо сплачених нею коштів та умовам укладеного між сторонами договору, колегія суддів вважає за можливе взяти представлений відповідачем розрахунок до уваги, як належний, допустимий і достатній доказ часткового підтвердження позовних вимог АТ "Приватбанк". Поряд з тим, беручи до уваги встановлену судом першої інстанції обставину, що саме з вини банку судово-економічна експертиза не була проведена (що підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що позивачем були отримані клопотання експерта та вимоги суду про надання необхідних первинних документів, однак без поважних причин такі не були надані), а також те, що, будучи ознайомленою з процесуальними правами, клопотання про проведення експертизи в ході розгляду справи апеляційним судом представник позивача не заявляла, колегія суддів вважає недоведеними вимоги позивача про наявність у відповідача заборгованості за кредитом на суму 5162, 91 дол. США.

При цьому, наданий банком розрахунок щодо розміру наявного у відповідача боргу, колегія суддів не може взяти до уваги, як доказ реальної заборгованості з тих підстав, що дата зарахування Банком коштів, які сплачувались відповідачем щомісячно згідно наданих нею оригіналів квитанцій не співпадає (на декілька днів) з датами здійснених відповідачем проплат й Банком не спростовано належними і допустимими доказами твердження відповідача, що зарахування коштів у інший, ніж здійснено проплату відповідачем день (на декілька днів пізніше) не впливає на розмір наявної заборгованості.

При цьому твердження представника позивача з посиланням на умови укладеного між сторонами договору, з яких вбачається, що не зважаючи на те, коли буде фактично повернуто відповідачем щомісячний платіж, такий банком буде зараховано лише в строк з 27 до 2 числа кожного календарного місяця, як це передбачено п. 1.2 Додаткової угоди (а.с.12) колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зарахування банком коштів у дати передбачені договором у будь-якому випадку не повинно впливати на нарахування процентів чи штрафних санкцій відповідачу, яка згідно умов того ж договору та вимог закону наділена правом дострокової сплати платежів за кредитом.

Разом з тим, беручи за основу наданий відповідачем розрахунок, колегія суддів не може прийняти визнання ОСОБА_2 усієї, зазначеної в її розрахунку суми боргу перед банком, так як всупереч вимог закону до наданого розрахунку включено й проценти, що були нараховані нею на суму боргу поза межами дії строку договору, останній день якого припав на 05.04.2016 року. Факт нарахування відповідачем процентів на суму боргу поза межами строку дії договору свідчить про наявність у суду апеляційної інстанції сумніву щодо обгрунтовпаності розрахунку відповідача в частині процентів і частково пені, а тому частково наявні передбаченні ч.1 ст.82 ЦПК Ураїни підстави для неприйняття визнання ОСОБА_2 суми боргу перед позивачем у розмірі 2793,00 дол. США, як зазначено у її розрахунку.

У зв'язку з наведеним, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню згідно наданого відповідачем розрахунку боргу, а саме - за вирахуванням процентів, нарахованих за період з 06.04.2016 року до 27.09.2017 року, сума яких складає 312,99 дол. США, та відповідно - частини пені в сумі 19,50 дол. США з підстав, що розмір пені обраховано позивачем з урахуванням суми процентів, на яку така не повинна була нараховуватися.

Остаточна сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача у судовому порядку складатиме: 2460,51 дол. США, з яких: 2160,81 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 156,70 дол. США (469,69 -312,99=156,7) - заборгованість за процентами, 143,00 дол. США (162,50-19,50=-143,00) - пеня.

Також, не може погодитися колегія суддів і з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову в даній справі.

При цьому, судом не враховано положень ст.16 ЦК України, яка передбачає, що судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право особи та не дано належної правової оцінки уточненим позовним вимогам АТ КБ "Приватбанк", які прийняті судом до розгляду (про що свідчить описова частина рішення), а також, долученому до таких вимог позивачем розрахунку заборгованості (т. 1 а.с. 182-187), з якого вбачається, що розрахунок, відповідно до якого Банк просив стягнути з відповідача в свою користь 5162,91 дол. США боргу проведено з урахуванням початкової процентної ставки 9,84% річних (0,82 % на місяць), що свідчить про відсутність порушення зі сторони банку прав позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 в частині незаконного підвищення процентної ставки до 20,64% річних. У зв'язку з цим, вимоги ОСОБА_2 до банку про визнання дій щодо підвищення в односторонньому порядку процентної ставки протиправними є безпідставними й до задоволення не підлягали.

Такими, що зроблені без урахування обставин, що мають значення для справи є й висновки суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок сплачених нею за кредитним договором № ТЕК0GL00520003 від 06.04.2006 року сум (платежів), починаючи з 22 листопада 2010 року й надати новий графік погашення заборгованості. При цьому, судом не взято до уваги той факт, що договір укладено на строк до 05.04.2016 року, а тому вимога позивача про здійснення перерахунку та надання нового графіку погашення за договором, строк якого закінчився суперечить закріпленому цивільним законодавством України (ст.627 ЦК) принципу свободи договору.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог зустрічного позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням у цій частині апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Оскільки відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову, то доводи апеляційної скарги позивача в частині неврахування судом його заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів до уваги не приймає, так як наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосованими лише у випадку встановлення судом порушення прав сторони спору.

Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, що визначає правила розподілу судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, про що зазначається у його рішенні (п.п. в п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України).

У зв'язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення вимог позивача до відповідача ОСОБА_2 перерозподілу підлягають і судові витрати, що підлягають стягненню з останньої у користь позивача шляхом скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та вимог ЗУ "Про судовий збір" який визначає необхідні розміри судового збору в залежності від заявленої стороною вимоги, а також наявного в матеріалах справи платіжного доручення банку. З якого вбачається сплата ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі, що значно перевищує, встановлений законом для вказаної у позовній заяві ціни позову, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 5107,43 грн. судових витрат. Крім цього, в користь АТ КБ "Приватбанк" підлягає поверненню з державного бюджету 3587,29 грн. зайво сплаченого згідно платіжного доручення № PROM6BLEES від 26.06.2018 року за подання апеляційної скарги судового збору.

Керуючись ст.ст.12 ч.ч. 1, 4, 5; 35 ч.1; 77 ч.ч. 1, 2, 3; 78 ч. 2; 79; 80 ч. 1; 81 ч. 1; 82 ч.1; 89 ч.1; 141 ч.ч. 1, 13; 259 ч,ч.1, 2, 6, 8; 367 ч.ч.1-4; 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.1-4; 381 ч.ч.1, 3; 382 ч.ч.1, 2; 384 ч.1; 389 ч.1 п.1; 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України; ст.ст.526; 530 ч. 1; 610; 611; 612 ч. 1; 627-629; 1049 ч.ч. 1, 3; 1054 ч.ч. 1, 2 Цивільного кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 червня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № ТЕК0GL00520003 від 06 квітня 2006 року в сумі 2 460 (дві тисячі чотириста шістдесят) дол. США 51 (п'ятдесят один) цент, з яких: 2 160 (дві тисячі сто шістдесят) дол. США 81 (вісімдесят один) цент - заборгованість за тілом кредиту; 156 (сто п'ятдесят шість) дол. США 70 (сімдесят) центів - заборгованість за процентами; 143 (сто сорок три) дол. США - пеня.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 5107 (п'ять тисяч сто сім) грн. 43 (сорок три) коп. судових витрат.

Повернути з державного бюджету в користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 3587 (три тисячі п'ятсот вісімдесят сім) грн. 29 (двадцять дев'ять) коп. зайво сплаченого згідно платіжного доручення № PROM6BLEES від 26.06.2018 року за подання апеляційної скарги судового збору.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання дій протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості та надати новий графік погашення заборгованості - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 18 грудня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи