АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/12452/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Смотрицький В. Г.,

встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє її батько ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом.

Просила визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з тих підстав, що ОСОБА_4 не підписувала вказаний договір. Крім того, ОСОБА_3, як чоловік ОСОБА_4, не давав згоди на укладення оспорюваного договору позики.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє її батько ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Так, відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи 1 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів в сумі 3500 доларів США на період до 1 жовтня 2016 року (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24 січня 2017 року (а.с.8).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та померлої ОСОБА_4 та (а.с.9).

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведена та обставина, що померла ОСОБА_4 не підписувала договір позики грошей від 1 серпня 2016 року.

Враховуючи наведені вище обставини суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Помилковими є аргументи апеляційної скарги про те, що позивачем було доведено недійсність договору позики грошей від 1 серпня 2016 року.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов'язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не підписували спірний договір позики грошовий коштів, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували цю обставину.

Помилковим є також аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав договір позики грошових коштів недійсним з тієї підстави, що ОСОБА_3, як другий з подружжя , не надавав згоди на укладення такого правочину.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс 17

Згідно частин 2, 4 статті 65 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оспорюваного договору позики не було розпорядження спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

Н.Ю. Половінкіна