Справа № 446/1410/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/1279/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Кам'янка Бузького районного суду Львівської області від 07 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права забудовника та стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про виселення з незавершеного будівництва та передання майна,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 в якому просив визнати його забудовником житлового будинку №47 по вул. Високій в смт. Запитів Камянка-Бузького району Львівської області та власником матеріалів і використаних робіт по будівництву житлового будинку та стягнути з відповідача на його користь 100 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 11.12.2015 року між ним, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_8 з другої сторони було укладено договір купівлі продажу квартири, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Я.Щоголєва, 24/7. Він та його сімя погодились на продаж цієї квартири, яка була їх єдиним житлом, оскільки між ним та відповідачем (батьком) була усна домовленість про те, що за кошти від відчуження квартири буде куплена земельна ділянка і збудований будинок в якому на першому поверсі проживатиме він, а на другому батько, що і було зроблено. На даний час батько намагається узаконити будівництво та попереджає його, що він жодного відношення до будинку не має. Тому, вважає, що власник земельної ділянки заперечує його право власності на новозбудований будинок. На проведення будівельних робіт ним було потрачено більше 100 000,00 грн., оскільки він купляв вікна, двері тощо.

В жовтні 2016року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в якому просив суд виселити відповідачів з приміщення 1-го поверху незавершеного будівництвом житлового будинку № 47 по вул. Високій в смт. Запитів Камянка-Бузького району Львівської області та передати вказане приміщення йому.В обґрунтування свого зустрічного позову посилався на те, що спірне будівництво було розпочате ним у 1991року згідно рішення виконкому селищної ради та на земельній ділянці, яка була йому надана у власність. Зазначав, що будівництво проводилось за його кошти та кошти його дружини, а позивачу в той час було лише 11 років. У 2005 році його син позивач по справі одружився, у нього народилось двоє дітей і саме після одруження почалися у них проблеми. Так, у 2010р. позивач ОСОБА_2 без жодного погодження із ним вселився із сімєю у спірний будинок. Вони дійсно вирішили продати квартиру у Львові для завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, однак позивач за первісним позовом отримав 7 тисяч доларів США, що відповідало розміру його частки - 1/5 і про що була написана відповідна розписка. Вони довго не могли вселитися у спірний будинок та змушені були проживати ще у проданій квартирі, однак врешті йому дозволив позивач вселитися і він змушений був з дружиною та молодшим сином проживати в приміщенні, що знаходиться на стриху та зовсім не придатне для проживання. Зазначає, що відповідач за зустрічним позовом чинить йому перешкоди в користуванні будинком, який самовільно захопив, а також не допускає працівників електропостачальника та технічних служб, періодично вимикає електрорубильник, який знаходиться в зайнятому ним приміщенні. Такі дії призводять до того, що він позбавлений можливості ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати своє право власності.

Рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 07 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права забудовника та стягнення коштів відмовлено повністю.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про виселення з незавершеного будівництва та передання майна відмовлено повністю.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що суд виніс незаконне та необґрунтоване рішення, оскільки в оскаржуваному рішенні суд не спростував доводів та доказів наданих стороною позивача під час засідань в суді першої інстанції. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що експертиза не могла бути проведена через протиправні дії відповідача, а саме через те, що експерту не було надано доступ до приміщень. Саме відповідач перешкоджав експерту у проведенні експертизи і з цього можна зробити висновок про те, що суд зобовязаний був встановити факт того, що будівництво було здійснено позивачем по справі, та мінімальна вартість будівництва становила б 100 тис. грн., хоча на будівництво було потрачено значно більші кошти. Також вказує, що суд незвернув уваги на покази свідків, які були допитані в судовому засіданні, які вказали на те,що позивач здійснював будівництво будинку та відповідно ним були затрачені кошти на будівництво. Вважає, що відповідач порушує його права з приводу новоствореної речі, а тому просив суд відшкодувати вартість затрачених коштів у звязку із будівництвом будинку за адресою: село Запитів, вул.Висока, 47.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволити повністю. Призначити по справі будівельно-технічну експертизу, щодо визначення вартості будівництва та витрачених матеріалів. Викликати експерта із Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (м.Львів, вул. Липинського, 54) з метою його заслухання в судовому засіданні.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 18.03.2004 «Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу».

Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів дана справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги, рішення Кам'янка Бузького районного суду Львівської області від 07 березня 2018 року, оскаржується представником ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_3, лише в частині первісного позову, а відтак судом апеляційної інстанції у відповідності до ст.367 ЦПК України рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не переглядається.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 03.01.1991 року директор та голова профкому Обласного виробничого обєднання мясної промисловості звернулися з листом №22 до голови правління колгоспу ім. 17 вересня та голови виконкому Запитівської селищної ради народних депутатів в якому просили виділити ділянку під забудову індивідуального житла для працівника ОСОБА_4

Рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. 17 вересня від 19.03.1991 року №2 вирішено у відповідності з погодженим проектом забудови кварталу індивідуальної колективної забудови села Запитів надати за рахунок присадибного фонду колгоспу гр. ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по вул. Високій, №47 площею 1200 кв.м.

Рішенням Запитівської селищної ради народних депутатів №45 від 18.04.1991 року вирішено затвердити рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. 17 вересня про виділення земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку гр. ОСОБА_4 в селищі Запитів по вул. Високій, №47 площею 1200 кв.м.

На даний час, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1200 га., що розташована в Камянка-Бузькому районі, смт. Запитів по вул. Високій, 47 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку від 24.03.2009року. Такий державний акт виданий на підставі рішення Запитівської сільської ради №15 від 16.01.2007 року.

20.06.1991 року виконавчий комітет Камянка-Бузької районної ради народних депутатів прийняв рішення №127, яким вирішив дозволити будівництво індивідуального житлового будинку та видати будівельний паспорт на забудову земельної ділянки ОСОБА_4 в смт. Запитів по вул. Високій, 47 площею 1200 кв.м. на виділеній земельній ділянці загальними зборами членів колгоспу ім. 17 вересня.

На підставі даного рішення ОСОБА_4 отримав Будівельний паспорт земельної ділянки у смт. Запитів по вул. Високій, №47 та Дозвіл на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво за вказаною адресою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на даний час, в смт. Запитів по вул. Високій, №47 є незавершений будівництвом житловий будинок, який не введений в експлуатацію та право власності на який не зареєстровано за будь-якою особою.

Суд врахував те, що право забудовника в розумінні ст.177 та ч. 2 ст. 190 ЦК України є майновим правом, як один із видів обєктів цивільних прав.

У Постанові Верховного Суду України від 30.03.2016р. у справі 6-265цс16 зазначено, що "Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об'єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому."

Порядок та підстави набуття такого майнового права (права очікування), як право забудовника, визначається законом на час його виникнення. Дослідивши підстави набуття права забудовника на час виникнення спірних правовідносин та фактичні обставини справи судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 11 Правил забудови сільських населених пунктів Української РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 16 квітня 1970 р. N 212 /ЗП УРСР, 1970 р., з подальшими змінами від 19.01.1979р., нове будівництво або реконструкція жилих будинків, громадських будівель і виробничих об'єктів провадиться в сільських населених пунктах відповідно до проектів планування та забудови населених пунктів з дозволу виконкомів районних Рад народних депутатів.

Згідно з ст. 22 Закону України "Про основи містобудування" (в редакції від 16.11.1992р.) забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

Аналіз чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин свідчить, що для отримання такого майнового права як право на забудову, особі необхідно було отримати право власності чи користування на відповідну земельну ділянку, а також дозвіл компетентного державного органу на виконання будівельних робіт.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 отримав земельну ділянку для будівництва індивідуального будівництва згідно рішення селищної ради від 18.04.1991р. та отримав дозвіл районної ради від 20.06.1991р. на будівництво. А тому саме ОСОБА_4 є забудовником спірного незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою смт. Запитів, вул. Висока, 47 Камянка-Бузького району і власне йому належить таке майнове право як право забудовника цього обєкту, так як виключно він може отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на це майно в майбутньому (право очікування).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не надав будь-яких доказів того, що таке майнове право виникло у нього будь-коли або переходило до нього у визначений законом спосіб та обґрунтовано відхилив позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права забудовника спірного обєкту, так як таке право беззаперечно виникло та продовжує існувати у його батька ОСОБА_4

Окрім того, згідно із ч. 2 та 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Оскільки спірне будівництво на даний час не введено в експлуатацію та відповідно не зареєстроване в державному реєстрі прав, то особа, яка здійснювала будівництво вважається власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне будівництво було розпочате ОСОБА_4 та будинок був зведений ним та саме він ніс витрати на його зведення, що частково доводиться матеріалами справи накладними та квитанціями на придбання будівельних матеріалів.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 не доведено будь-якого обєму таких робіт, їх вартості, підстави їх проведення, особи що їх проводила тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_4 перешкоджав експерту у проведенні експертизи і з цього можна зробити висновок про те, що суд зобовязаний був встановити факт того, що будівництво було здійснено позивачем по справі, та мінімальна вартість будівництва становила б 100 тис. грн., хоча на будівництво було потрачено значно більші кошти колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у висновку судового експерта від 21.11.2017 року №1661/3359, експерт дійшов до висновку, що визначити, які будівельні роботи здійснені ОСОБА_2 у незавершеному будівництві житлового будинку №47 по вул. Високій у смт. Запитів, з врахуванням фактичного огляду та наданими на дослідження матеріалами справи, не можливо і тому визначення у відсотковому відношенні частки даних робіт відносно всього будинку не проводиться.

У мотивувальній частині цього висновку експертом зазначено, що в наданих матеріалах справи відсутня проектно-кошторисна документація на будівництво цього будинку та відомості щодо виконання тих чи інших ремонтно-будівельних робіт конкретною особою чи особами, а на клопотання судового експерта від 03.07.2017р. про надання повного переліку та обємів робіт здійснених ОСОБА_2 у цьому будинку інформація не надана.

Долучений до матеріалів справи представником представника ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_3 висновок експерта №35 від 13.08.2018 року про вартість проведеного ремонту в приміщеннях першого поверху площею 102,5 кв.м. в незавершеному будівництвом житлового будинку №47 по вул. Високій в смт. Запитів, згідно якого вартість ремонту становить 355 179 грн., не є належним та допустимим доказом проведення такого ремонту саме ОСОБА_2

Покликання апелянта на те, що суд не звернув уваги на покази свідків, які були допитані в судовому засіданні, які вказали на те, що позивач здійснював будівництво будинку та відповідно ним були затрачені кошти на будівництво не спростовують правильного висновку суду про безпідставність первісного позову, оскільки судом на підставі пояснень свідків зясовано, що ОСОБА_2 разом з сімєю почав проживати в спірному незавершеному будівництвом житловому будинку орієнтовно з 2009-2010 років і на час початку його проживання будинок фактично вже був збудований.

Доводи апелянта про те, що відповідач порушує його права з приводу новоствореної речі не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 не довів факту понесення ним будь-яких витрат на купівлю матеріалів та/чи виконання будівельних робіт у спірному будівництві.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що вони продали спільну квартиру АДРЕСА_1 Я. у м. Львові і за вказані кошти домовились придбати земельну ділянку та збудувати спільний будинок, оскільки такі кошти отримані значно пізніше за виникнення права власності на землю та здійснення будівництва. Так, право власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 оформлено на підставі державного акту від 24.03.2009 року, будинок був розпочатий будівництвом ще в 1991 року, а квартира АДРЕСА_1 Я. у м. Львові була реалізована лише в 2015 році.

Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав 7 000,00 доларів США за продаж вказаної квартири, що доводиться його розпискою від 11.12.2015 року та така містить підтвердженням факту отримання коштів та вказівку на подальші зобовязання ОСОБА_2 повернути такі кошти батькам, під час оформлення договору дарування на половину будинку, а саме першого поверху та половини земельної ділянки та в свою чергу спростовує факт можливого використання коштів від проданої квартири на спірне будівництво, так як позивач отримав свою частину коштів від реалізації житла, а доказів внесення саме цих коштів для здійснення будівництва ним не надано.

Також судом першої інстанції правильно враховано той факт, що позовна вимога про стягнення коштів понесених на здійснення будівництва та визнання права власності на такі будівельні роботи є взаємовиключними способами захисту цивільних прав, однак жодна з таких позовних вимог окремо не може бути задоволена, так як суду не доведено факт понесення таких витрат на придбання будівельних матеріалів та робіт ОСОБА_2 у спірному обєкті незавершеного будівництва.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги та мотиви позовної заяви.

Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних представником апелянта (позивача) висновків суду, апеляційна скарга останнього не містить, в ході апеляційного розгляду позивачем також не надано таких обставин.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Кам'янка Бузького районного суду Львівської області від 07 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.08.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_9