Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 344/7111/17

провадження № 61-7599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

суб'єкт оскарження - головний державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Раковецький Максим Сергійович,

заінтересована особа - ОСОБА_3,

представник заінтересованої особи - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Татарінової О. А. від 28 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Панівчук О. В., Василишин Л. В., Томин О. О., від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області РаковецькогоМ. С. про визнання постанови головного державного виконавця про примусове виконання рішення незаконною.

Свої вимоги мотивував тим, що на виконанні Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі - Івано-Франківський МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області) перебуває виконавчий лист, виданий Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про зобов'язання його усунути перешкоду у користуванні ОСОБА_3 спільним коридором, сходовою кліткою та горищем в будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від зовнішніх дверей до коридору та демонтажем металевої огорожі для доступу до спільного коридору та горища. 22 травня 2017 року головним державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецьким М. С. винесено постанову про примусове виконання рішення.Вважає, що законних підстав для винесення вказаної постанови не було, оскільки державний виконавець не пересвідчився у тому, чи дійсно є перешкоди, зазначені у рішенні й чи є підстави для примусового виконання рішення суду, та не взяв до уваги те, що ним до суду подана заява про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано постанову головного державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецького М. С. ВП № 43898832 від 22 травня 2017 року про примусове виконання рішення незаконною. Скасовано постанову ВП № 43898832 від 22 травня 2017 року про примусове виконання рішення по виконавчому провадженню щодо зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 спільним коридором, сходовою кліткою та горищем у будинку АДРЕСА_2 яка винесена головним державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецьким М. С.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що дії головного державного виконавця МВ ДВС ГТУЮв Івано-Франківській області Раковецького М. С. про примусове виконання рішення від 22 травня 2017 року не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи, що на час винесення постанови про примусове виконання виконавчого листа, виконавчий лист не перебував на виконанні, оскільки був повернутий до суду на підставі постанови про закриття виконавчого провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено. Ухвалу Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про скасування зазначеної постанови головного державного виконавця, оскільки станом на 04 вересня 2017 року, згідно відповіді головного державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецького М. С., виконавчий лист №0907/5844/2011 від 18 січня 2013 року на адресу Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області після визнання судом незаконним закриття виконавчого провадження та після повернення виконавчого листа до суду першої інстанції, на вимогу державного виконавця з суду ще не повернувся. Станом на час винесення постанови про примусове виконання зазначеного рішення суду за вказаним виконавчим провадженням, у міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області був відсутній виконавчий документ, а саме виконавчий лист №0907/5844/2011 від 18 січня 2013 року який є підставою для примусового виконання рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року та прийняти нову ухвалу, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги про визнання незаконною та скасування постанови про примусове виконання рішення від 22 травня 2017 року по виконавчому провадженню № 43898832.

Касаційна скарга мотивована тим, що законом чітко передбачено підставу оскарження рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби як порушення прав, свобод чи законних інтересів, у цьому випадку - боржника. Проте, на таку підставу як порушення прав боржника не посилається ні сам боржник у свої скарзі, ні суд у своїй ухвалі, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень. Зазначає, що виконавчі дії відповідно до оскаржуваної постанови про примусове виконання рішення від 22 травня 2017 року, якою було призначено примусове виконання рішення суду на 06 червня 2017 року, станом на зазначену дату не проводилися й 02 червня 2017 року винесена інша постанова - про відкладення виконавчих дій. Тобто, на цей час для вчинення примусового виконання виконавчого листа по виконавчому провадженню № 43898832 необхідно винести нову постанову про примусове виконання рішення, де визначити нову дату примусового виконання. Отже, постанова від 22 травня 2017 року втратила свою юридичну силу та не може бути реалізована через сплив термінів вчинення примусових виконавчих дій, а це свідчить про відсутність предмету скарги. Наявність невиконаної і такої, яка не може бути виконана, через сплив строків оскаржуваної постанови від 22 травня 2017 року про примусове виконання рішення суду, а також наявність постанови про відкладення проведення виконавчих дій від 02 червня 2017 року - жодним чином не впливає на обсяг прав, свобод чи законних інтересів ОСОБА_1 Боржник просить суд скасувати постанову від 22 травня 2017 року не по причині відсутності виконавчого листа, про який нічого не зазначає, а у зв'язку з бездіяльністю державного виконавця, при цьому вимога суперечить змісту самої скарги. Тому скасуванням судом зазначеної постанови порушуються права стягувача ОСОБА_3 Наявність чи відсутність виконавчого документа стягувача не була предметом оскарження, а місцезнаходження виконавчого листа стягувача не порушує прав та свобод боржника - ОСОБА_1 Таким чином, неповне з'ясування судами першої і апеляційної інстанції обставин даної справи є підставою для скасування судових рішень.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року ОСОБА_1 було подано відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 замовчує ряд обставин, що мають істотне значення для справи, зокрема те, що на підставі заяви стягувача ОСОБА_3 державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮв Івано-Франківській області винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу, оскільки не існує та не існувало спільного коридору сходової клітки та металевої огорожі для доступу на горище.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на виконанні у Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області перебуває виконавче провадження ВП № 43898832 з виконання виконавчого листа № 0907/5844/2011, виданого 18 січня 2013 року про зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 спільним коридором, сходовою кліткою та горищем в будинку № АДРЕСА_3 шляхом передачі ключів від зовнішніх дверей до коридору та демонтажем металевої огорожі для доступу до спільного коридору та горища.

03 лютого 2016 року головним державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮв Івано-Франківській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, з посиланням на те, що рішення суду виконане боржником.

17 лютого 2017 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скаргу ОСОБА_3 задоволено частково та скасовано постанову головного державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецького М. С. про закінчення виконавчого провадження ВП №43898832 від 03 лютого 2016 року, яке було відновлено його постановою від 06 квітня 2017 року.

10 травня 2017 року державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮв Івано-Франківській області на адресу Івано-Франківського міського суду надіслано вимогу про надання виконавчого листа № 0907./5844/2011 від 18 січня 2013 у зв'язку з відновленням виконавчого провадження

ВП № 43898832 (а. с. 60).

22 травня 2017 року головним державним виконавцем Івано-Франківського Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮв Івано-Франківській області РаковецькимМ. С. по цьому виконавчому провадженню винесено постанову про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №0907/5844/2011 виданого 18 січня 2013 року, яке призначено на 10 год. 06 червня 2017 року.

Станом на 04 вересня 2017 року виконавчий лист № 0907/5844/2011 від 18 січня 2013 року на адресу Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮв Івано-Франківській області з суду не надходив.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України 2004 року).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК України 2004 року, за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Пунктом 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження є завершальному стадією судового провадження.

Згідно вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Визнаючи незаконно зазначену постанову головного державного виконавця Івано-Франківського Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮв Івано-Франківській області РаковецькогоМ. С. суди вважали, що такі його дії не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і не могли бути вчинені за відсутності у виконавчому провадженні виконавчого листа.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Судами не враховано практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення. Затримання виконання судового рішення може бути виправданим лише за виняткових обставин. Проте, у будь-якому разі, таке затримання не може бути настільки довгим, аби була знищена сама сутність того права, яке захищається частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду впродовж строку, визначеного національним законодавством, означає позбавлення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод її корисного значення.

Крім того, суди не врахували того, що виконавче провадження було відновлено після його незаконного закриття й незаконного повернення до суду виконавчого листа, що було встановлено ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2017 року, якою скаргу ОСОБА_3 задоволено частково та скасовано постанову головного державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецького М. С. про закінчення виконавчого провадження ВП № 43898832 від 03 лютого 2016 року, і це було підставою для винесення постанови від 06 квітня 2017 року про його відновлення.

Визнаючи за скаргою боржника зазначену постанову про призначення примусового виконання рішення суду про зобов'язання останнього усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 спільним коридором, сходовою кліткою та горищем незаконною, суди безпідставно визнали дії по виконанню судового рішення такими, що не відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження». При цьому не врахували, що дії державного виконавця були визнані незаконними та було незаконно закрито виконавче провадження, й не виконано рішення суду, оскільки це й було підставою для визнання дій державного виконавця незаконними та для відновлення незаконно закритого виконавчого провадження, по якому рішення не виконано і завершальна стадія судового процесу незакінчена.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, належним чином дослідивши наявні у справі докази, дійшли до необґрунтованого висновку про те, що скарга боржника підлягає задоволенню, визнавши дії головного державного виконавця при виконанні зазначеного рішення суду, яке не виконане і завершальна стадія судового процесу незакінчена, здійснювались без дотримання вимог Закону України «Про виконавче провадження» та без порушень прав заявника, на користь якого було ухвалено рішення, яке виконувалось примусово.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1на постанову головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Раковецького Максима Сергійовича про визнання постанови головного державного виконавця про примусове виконання рішення незаконною відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк