ПОСТАНОВА

Іменем України

06 грудня 2018 року м. Кропивницький

справа № 392/459/16-ц

провадження № 22-ц/4809/333/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Кіселика С. А., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т. О.,

учасники справи:

позивач - , ОСОБА_4

відповідач - Селянське (фермерське) господарство «Підкевич Микола Васильович»

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області (суддя Березій Ю. А.) від 26 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути з Селянського (фермерського) господарства «Підкевич Микола Васильович» ( далі по тексту - СФГ «Підкевич М. В.») кошти за використання самовільно занятої земельної ділянки.

Вимоги позивача обґрунтовано тим, що після смерті батька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивач успадкував земельну ділянку, площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Вказана земельна ділянка до 2010 року перебувала в оренді у відповідача, а у період з 2010 по 2014 рік безпідставно використовувалась останнім чим завдано позивачу збитків внаслідок самовільного використання спірної земельної ділянки у розмірі недотриманих доходів, які позивач реально міг одержати від оренди земельної, з розрахунку не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Відповідач сам нарахував позивачу орендну плату за вказаний період та прозвітував про її виплату податковому органу. 17 грудня 2014 року відповідач частково сплатив борг у сумі 8000 грн.

Відповідач також має заборгованість по орендній платі за 2007-2009 роки у сумі 7136 грн. 56 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4, з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог (а.с.98), просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з орендної плати за період 2007-2009 роки - 7136 грн. 56 коп. і на відшкодування майнової шкоди за самовільне користування спірною земельною ділянкою (упущеної вигоди) з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції, відповідно до ст. 625 ЦК України, а також процентів на підставі ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ: за 2011 рік - 4737,78 грн., за 2012 рік - 13437,67 грн., за 2013 рік - 13037,38 грн., за 2014 рік - 14330 грн., в загальній сумі - 45542 грн. 89 коп.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено порушення його прав, самовільного використання СФГ «Підкевич М. В.» спірної земельної ділянки, заподіяння матеріальної шкоди та її розмір відповідно до Методики визначення розміру шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963, а обставини на які посилається позивач, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач та його представники (а.с.124-130), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просять скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд не врахував те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів сплатив нарахованої за договором орендної плати за 2007-2009 роки. Позивач вважає, що позовна давність у цій справі була поновлена відповідачем в результаті сплати ним 17 грудня 2014 року на користь позивача боргу за користування землею в сумі 8000 грн., тобто відповідач визнав свій борг, проте суд не дав належної оцінки цій обставині. Позивач вважає, що позовна давність була вдруге поновлена у 2015 році внаслідок ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору оренди землі від 2010 року.

Висновок суд про недоведеність позивачем факту самовільного використання відповідачем його земельної ділянки є безпідставним так, як внаслідок визнання договору оренди недійсним вважається, що правові підстави для її використання відповідачем протягом 2010-2016 років були відсутні. Суд не врахував, що позивач вимагав стягнення з відповідача не всіх завданих йому збитків, а лише тих коштів, які відповідач сам нарахував йому в якості орендної плати за 2011-2016 роки і про які звітував фіскальним органам, але фактично не виплатив позивачу. Невиплачені вказані суми являється збитками позивача так, як за звичайних обставин позивач міг отримати цей дохід. Вказані у позові суми підлягають примусовому стягненню з урахуванням вимог ст.ст. 625,1048 ЦК України. Мотиви, якими суд обґрунтував відмову в позові, ґрунтуються на неправильному встановленні обставин справи та неправильному застосуванню норм матеріального права.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Представник відповідача - адвокат Ковальов Ю. В. подав письмові заперечення на апеляційну скаргу (а. с. 150 - 152) у яких виклав свої аргументи проти доводів і вимог апеляційної скарги. Стверджує, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність збитків та їх розмір. Зокрема, розмір збитків підлягає визначенню відповідно до Методики визначення розміру шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття грантового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою кабінету Міністрів України від 25 лютого 2007 року № 963. Натомість вимоги позивача ґрунтуються на припущеннях. Посилання позивача на норми ст. 1048 ЦК України вказує на неправильне розуміння закону.

Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні суду апеляційної інстанції

Позивач, повідомлений належним чином про час, дату і місце розгляду справи, в судове засідання особисто не з'явився.

Представник позивача - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу позивача та надав свої письмові (а. с. 157 - 158, 227 - 230, 234 - 235) і усні пояснення. Їх суть зводиться до того, що вимоги позивача полягають у стягненні з відповідача нарахованої, але не виплаченої орендної плати за періоди 2007 - 2009 років згідно договору оренди, який укладав з відповідачем ще батько позивача - ОСОБА_6, а також нарахованої відповідачем за період 2010 - 2016 роки за умовами договору оренди від 15 жовтня 2010 року, який згодом було визнано судом недійсним. При цьому позовна давність щодо всіх вимог позивача не спливла у зв'язку з її поновленням відповідачем, який визнав свій борг і сплатив позивачу 8000 грн.

Представник відповідача - адвокат Ковальов Ю. В. заперечив проти доводів апеляційної скарги. Він вважає їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції - законним, обґрунтованим і справедливим.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

Відповідно до державного акта серії НОМЕР_2 від 18 вересня 2007 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (а.с. 16), яку він отримав у власність в результаті спадкування майна померлого батька - ОСОБА_6

16 квітня 2015 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у справі № 392/278/15-ц задоволено позов ОСОБА_9:

визнано за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 1/3 частину права на земельну ділянку № НОМЕР_1, площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_3;

визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 червня 2007 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-618, ВЕО № 123384, видане державним нотаріусом Маловисківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області на ім'я ОСОБА_4 на 1/3 частину права на земельну ділянку № НОМЕР_1, площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району, Кіровоградської області;

визнано частково недійсним 1/3 частину державного акту на право власності на земельну ділянку площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району, Кіровоградської області, серії НОМЕР_2 від 18 вересня 2007 року, виданого на ім'я ОСОБА_4 Маловисківською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 (а. с. 44-47).

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року у справі № 392/2384/14-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні його позову до СФГ «Підкевич М. В.» про розірвання договору оренди землі і стягнення збитків та задоволено зустрічний позов: визнано недійсним договір оренди землі від 15 жовтня 2010 року, укладений від імені орендодавця ОСОБА_4 і орендаря СФГ «Підкевич Микола Васильович», зареєстрований 3 грудня 2010 року № 04.10.374.000611 у Маловисківському районному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» (а.с. 10-11).

На момент пред'явлення позову ОСОБА_4 був власником 2/3 частки земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_3. Відомості про проведення державної реєстрації частки земельної ділянки № НОМЕР_1, належної позивачеві з урахуванням ухваленого рішення суду від 16 квітня 2015 року (справа №392/278/15-ц), в справі відсутні.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, рішення у якій переглядається в апеляційному порядку, позивач заявив остаточні вимоги (а. с. 98 - 102) про:

І. стягнення орендної плати за 2007-2009 роки, яка нарахована, але не виплачена відповідачем на підставі договору оренди, укладеним між СФГ «Підкевич М. В.» і його батьком ОСОБА_6, який помер 2006 року;

ІІ. стягнення збитків у розмірі нарахованої, але не виплаченої плати за користування земельною ділянкою за період 2010-2014 років. Зазначені в позові суми позивач просив стягнути з урахуванням процентів, індексу інфляції та трьох процентів річних.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивач пред'явив вимоги про відшкодування завданих йому збитків внаслідок самовільного зайняття відповідачем його земельної ділянки, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами.

Таким чином, суд не перевірив доводів позивача про наявність невиконаних відповідачем зобов'язань за договором, а також збитків, завданих недійсністю договору.

З таким висновком суду не можна погодитися так, як відповідно до положень статей 11, 31, 119 ЦПК України (2004, який діяв на час пред'явлення позову і розгляду справи в суді першої інстанції) право визначати та змінювати предмет та (або) підстави позову належить виключно позивачеві.

Суд фактично сам змінив підстави пред'явленого позову, предмет доказування, а тому дійшов помилкового висновку про недовченість позивачем обставин, якими обґрунтовано його вимоги.

Згідно ст. 213 ЦПК України (2004) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального та матеріального права, а тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

І. Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону України «Про оренду землі», далі - Закон № 161-ХІV).

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 14 Закону № 161-ХІV).

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Позивач стверджував про те, що між його батьком - ОСОБА_6 і СФГ «Підкевич М. В.» було укладено договір оренди земельної ділянки, яку він згодом успадкував, та відповідно до вимог ст. 32 Закону № 161-ХІV набув прав орендодавця за цим договором.

На підтвердження вказаних обставин позивач не надав примірника вказаного договору оренди землі, посилаючись на його відсутність у нього.

Відповідач також вказав, що примірник договору з ОСОБА_6 у нього теж не зберігся, але визнав, що такий договір існував і припинився внаслідок закінчення строку на який він був укладений та у зв'язку з укладенням між сторонами по справі нового договору від 15 жовтня 2010 року.

Згідно даних Державної фіскальної служби України (а. с. 23) СФГ «Підкевича М. В.» нарахований та виплачений дохід за здану в оренду земельну ділянку ОСОБА_6 у 2007 році - 1150 грн., у 2008 році - 1916 грн. 68 коп. + 1916 грн. 68 коп., у 2009 році - 2153 грн. 20 коп., у 2010 році - 2153 грн.

Отже між сторонами відсутній спір щодо наявності між ними у період 2007-2010 років прав і зобов'язань за договором оренди землі. Відсутній спір і щодо розміру орендної плати за вказаний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України (2004), обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таку ж по суті норму містить. 1 ст. 82 ЦПК України (2017).

Між сторонами існує спір лише щодо виконання відповідачем своїх зобов'язань по виплаті орендної плати позивачу за вказаний період.

Операції з виплати орендної плати, як і будь-які інші господарські операції юридичної особи, фіксуються у первинних документах, що випливає з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Отже заперечуючи факт невиконання зобов'язання з виплати орендної плати, відповідач повинен був надати суду первинні документи, які підтверджують такий факт (платіжні відомості видаткові касові ордери, платіжні документи та ін.).

Проте відповідач таких доказів суду не надав. Обґрунтування та підтвердження неможливості з поважних причин надати вказані докази суду також не надав, навіть з урахуванням того, що суд роз'яснив представнику відповідача наслідки не вчинення відповідачем таких дій.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що факт невиплати відповідачем на користь позивача орендної плати за землю за 2007-2020 роки, нараховану згідно договору, доведено позивачем.

Проте, заперечуючи проти позову, відповідач заявив суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 42).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

За приписами ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності позивається від дня коли особа довідалася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як вже зазначав суд, сторони не надали примірник укладеного між ОСОБА_6 і СФГ «Підкеуич М. В.» договору оренди, але згідно даних Державної фіскальної служби України відповідач звітував по нарахування і виплату орендної плати ОСОБА_6 щорічно до 2010 року.

У зв'язку з цим відповідач зобов'язаний був сплачувати позивачу, спадкоємцю померлого орендодавця, орендну плату до 31 грудня кожного року в якому він використовує земельну ділянку.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання по сплаті орендної плати перебіг позовної давності стосовно вимог позивача за 2007 - 2010 роки обраховується так:

стосовно вимог за 2007 рік розпочався з 01 січня 2008 року і сплинув 01 січня 2011 року; стосовно вимог за 2008 рік - розпочався з 01 січня 2009 і сплинув 01 січня 2012 року; стосовно вимог за 2009 рік - розпочався 01 січня 2010 року і сплинув 01 січня 2013; стосовно вимог за 2010 рік - розпочався 01 січня 2011 року і сплинув 01 січня 2014 року.

З вказаним позовом до суду позивач звернувся 04 квітня 2016 року, тобто після спливу позовної давності.

Помилковим є твердження позивача про переривання перебігу позовної давності внаслідок здійснення ним виплати 17 грудня 2014 року позивачу 7960 грн. (а. с. 24) так, як відомості про те, що відповідач сплатив саме борг по орендній платі за 2007 - 2010 року відсутні, а отже такі дії відповідача не свідчать свідчить про визнання ним свого боргу за вказаний період.

Крім того, за змістом ч. 3 ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише до її спливу. Як вище вказував суд, позовна давність до вимог про стягнення орендної плати за 2007 - 2010 роки спливла до 17 грудня 2014 року, а отже не переривалася.

Поважних причин пропущення позовної давності позивач не навів.

У зв'язку з цим в задоволенні вимог позивача про стягнення орендної плати за землю за 2007 - 2010 роки належить відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності, а не у зв'язку з недоведеністю вимог, як вважав суд першої інстанції.

ІІ. Щодо вирішення вимог позивача про відшкодування збитків завданих позивача у зв'язку з безпідставним користуванням відповідачем його земельною ділянкою впродовж 2011 - 2014 років у зв'язку з визнанням рішенням суду недійсним договору оренди від 15 жовтня 2010 року, суд виходить з такого.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України з особливостями, передбаченими ч. 4 ст. 21 Закону України «Про оренду землі».

За змістом частин 1 і 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Позивач заявив про завдання йому відповідачем збитків у вигляді нарахованої, але не виплаченої орендної плати (доходу).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вимагаючи стягнення збитків у формі упущеної вигоди позивач мав би вказати доходи, які б він реально отримав, якби його право не було порушено укладенням недійсного договору, та обґрунтувати їх розмір відповідними доказами.

Натоміть позивач у своїй остаточній заяві від 26 вересня 2016 року (а. с. 98 - 102) та в апеляційній скарзі (а. с. 124 - 130) зазначив, що його збитки полягають у нарахованій відповідачем відповідно до умов визнаного судом недійсним договору від 15 жовтня 2010 року орендній платі за 2011 - 2014 роки, яку відповідач не сплатив.

Таку ж позицію підтримав представник позивача - ОСОБА_8 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Отже вимоги позивача фактично обґрунтовані не наявністю у нього збитків, пов'язаних з недійсністю договору оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2010 року, а невиконанням відповідачем умов цього договору.

Проте цей договір, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, не породжує для його сторін правових наслідків (в тому числі зобов'язання орендаря сплачувати орендну плату), крім тих які пов'язані з його недійсністю.

Доказів того, які б доходи реально міг отримати позивач від свої земельної ділянки у вказаний період, якби його право не було порушено укладенням недійсного договору, він суду не надав.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення нарахованої відповідачем на підставі умов недійсного договору орендної плати за землю є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, не перевірив доводів сторін, неповно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення орендної плати за 2007 - 2010 роки у зв'язку зі спливом позовної давності, а також про відмову в задоволенні вимог про стягнення плати за землю за 2011 - 2014 роки у зв'язку з безпідставністю заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, НОМЕР_1 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_4 до Селянського (фермерського) господарства «Підкевич Микола Васильович» відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення складено 27 грудня 2018 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. А. Кіселик

С. І. Мурашко