Номер провадження 2/754/3954/18
Справа №754/3136/18
18 грудня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Таран Н.Г.
секретаря судового засідання Ковтуненка В.В.,
представника позивача: Васюка М.М..
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВМ Холдінг» до ОСОБА_2, про визнання договору дійсним та стягнення грошових коштів,
Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові, просив його задовольнити. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в справі доказів.
Відповідач викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання, проте до суду він не з'явився, про причини неявки не повідомив, письмовий відзив на позов не подав.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частина 1 статті 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
За змістом ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст. 15, 16 ЦК України та ст. ст. 2, 4, 19 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Судом установлено, що 04.09.2017 року між ТОВ «ЛВМ Холдінг» та ОСОБА_2 було укладено Договір оренди №136.
Відповідно до вказаного Договору Орендодавець передав у строкове платне користування Орендарю, а Орендар Прийняв у строкове користування від Орендаря легковий автомобіль марки «Volkswagen», тип транспортного засобу - легковий, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований в УДАІ ГУ МВС в м. Києві 18.11.2016 року, на умовах визначених даним договором.
04.09.2017 року між ТОВ «ЛВМ Холдінг» та ОСОБА_2 було підписано акт приймання-передачі автомобіля.
При укладенні Договору Орендодавець та Орендар домовились про те, що Договір спочатку буде укладатись у простій письмовій формі, пізніше при наявності у відповідача вільного часу, Договір мав бути посвідчений нотаріально.
Позивач неодноразово телефонував відповідачу з метою нотаріально посвідчення угоди.
Орендар погоджувався на такі зустрічі, але так і не з'явився до нотаріуса.
15.02.2018 року TOB «ЛВМ Холдінг» звернулось з заявою № 6/15-02-18 до відповідача та просило з'явитись для нотаріального посвідчення Договору 20.02.2018 року о 11-00 за адресою: АДРЕСА_1.
20.02.2018 року позивач звернувся повторно з заявою № 6/20-02-18 до відповідача та просив з'явитись для нотаріального посвідчення Договору 02.03.2018 року о 11-00 за адресою: АДРЕСА_1.
Починаючи з 08.10.2017 року відповідач припинив сплачувати оренду плату, виходячи з умов Договору.
08.10.2017 року між ТОВ «ЛВМ Холдінг» та ОСОБА_2 було укладено акт звірки взаєморозрахунків.
Як в бачається з пояснень самого представника позивача, пропозиція посвідчити договір в нотаріальному порядку була направлена вже після відмови відповідача від договору та повернення позивачу транспортного засобу.
Виходячи з акту звірки взаєморозрахунків, станом на 08.10.2017 року заборгованість відповідача становить 6000,00 грн.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Разом із тим відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.
Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.
За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.
Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Отже, при укладенні договору Оренди автомобіля №136 від 04.09.2017 року сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, такий договір є нікчемним, а оскільки вимоги позивача грунтуються на нікчемному правочині, який не створює юридичних наслідків - в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 220, 799 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 19, 141, 174, 263, 264, 265, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВМ Холдінг» до ОСОБА_2, про визнання договору дійсним та стягнення грошових коштів - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 27.12.2018 року.

Суддя: Н.Г. Таран