Справа № 466/1276/17 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/4757/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10 листопада 2001 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 Від шлюбу в них народились п'ятеро дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Сімейне життя з відповідачем не склалось. Відповідач не бажає працювати, в їх сім'ї постійні сварки на очах дітей, які призвели до того, що їх сім'я фактично розпалась. Вони не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин. Шлюб між ними існує лише формально. Подальше спільне життя і примирення між ними неможливі, оскільки вона втратили один до одного всі почуття любові та поваги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.

Вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 10 листопада 2001 року у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2767.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року оскаржив відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що має намір зберегти сім'ю, а розірвання шлюбу негативно відобразиться на психічному стані неповнолітніх дітей та зачепить їхні інтереси, оскільки вони фактично будуть позбавленні батьківської опіки. Звертає увагу на приписи ч.1 ст.111 СК України.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Апелянт, ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання, призначене на 27 вересня 2018 року не з'явився. Позивач, ОСОБА_3 неодноразово повідомлялась про час та місце розгляду справи, проте конверти з повідомлення про вручення поштового відправлення повертались на адресу апеляційного суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», «не за запитом».

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вказане, відсутність доказів поважності причин через які учасники справи не можуть прибути в судове засідання, колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності належно повідомлених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2001 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження 10 листопада 2001 року зроблено відповідний актовий запис за № 2767, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10 листопада 2001 року серії НОМЕР_1. Від подружніх відносин у них народилось п'ятеро дітей: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Сімейне життя у сторін не склалось, міцної сім'ї вони не створили.

Як зазначила позивач - ОСОБА_3 в своїй позовній заяві, стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, тривалий час вона та її чоловік проживають окремо, а сім"я фактично припинила своє існування, примирення та збереження шлюбу є неможливим, а сам факт перебування у шлюбі суперечить її інтересам.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки шлюб сторін ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача, оскільки сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюб існує формально.

Крім того, колегією суддів було враховано бажання відповідача щодо примирення, його бажання зберегти сім'ю, а відтак розгляд справи було неодноразово відкладено.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2018 року відповідачем, ОСОБА_2 в судовому засіданні було долучено заяву від імені ОСОБА_3 в якій вона вказувала, що дає свою згоду на скасування рішення суду першої інстанції та підтверджує той факт, що дане питання було ними спільно обговорено та вони прийшли до висновку, що діти мають виростати в повноцінній сім'ї.

З метою повного, об'єктивного та неупередженого розгляду справи, колегією суддів було оголошено перерву в судовому засіданні до 31 липня 2018 року та 06 липня 2018 року надіслано на адресу позивача ОСОБА_3 лист для з'ясування дійсних обставин справи та її позиції щодо заявленого позову та апеляційної скарги з роз'ясненням її права відмовитися від позову (оскільки ідентифікувати заяву подану відповідачем від імені позивача не виявляється можливим). Однак лист, надісланий апеляційним судом було повернуто на адресу суду з відміткою «не за запитом».

В судовому засіданні 31 липня 2018 року колегією суддів було ухвалено визнати явку позивачки ОСОБА_3, обов'язковою, оголошено перерву в судовому засіданні до 27 вересня 2018 року та повторно надіслано позивачці лист від 06 липня 2018 року. Вручення листа було доручено ЛКП «Балатон -409», яке обслуговує вказану адресу місця проживання позивачки.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, лист було вручено 15.08.2018 року, проте, жодної відповіді на адресу суду так і не надійшло. Крім того, в судове засідання, 27 вересня 2018 року, не з'явилась ні позивачка, ні відповідач, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Тому, виходячи з меж доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову, оскільки справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з 23.02.2017 року, сторонам надавався термін на примирення, після закінчення якого відносини сторін не змінилися, відносини сторін не змінилися і після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і за час перебування справи у провадженні апеляційного суду.

Крім того, як вже було зазначено, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, позивачу було роз'яснено її право відмовитися від позову, що позивачем було залишено без реагування.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не надано.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року відсутні.

У відповідності до вимог ст. 268 ч. 5 абзацу 2 датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 28 вересня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.