печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Петровій Ю.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач-1, ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (далі - позивач-2, ОСОБА_2 ) звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - відповідач, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»), в якому просять визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000470 від 25.08.2015 року, укладений між відповідачем та позивачем-1; стягнути з відповідача на користь позивача-1 26 690,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивачів по 3 200,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 25.08.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 000470 (далі - Договір), предметом якого був транспортний засіб Geely Emgrand 7, модифікації 1,8 comfort MT, 1792 см3/бенз., механ. (далі - транспортний засіб). За умовами укладеного Договору, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» зобов`язалося придбати у власність та передати ОСОБА_1 транспортний засіб, а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі згідно з умовами Договору. Позивачі вважають, що укладений Договір є нікчемним, оскільки відповідач застосував не чесну підприємницьку практику, та, крім того, договір не було нотаріально посвідчено та на момент укладення Договору у відповідача була відсутня ліцензія щодо здійснення фінансових послуг.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.01.2018 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів та роз`яснено відповідачу право надати у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву.

Як визначено у ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви).

Так, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі від 31.05.2019 року була направлена на зазначену в позовній заяві адресу відповідача 03.06.2019 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, дані про те, що відповідачем було одержано ухвалу суду відсутні, у зв`язку із чим, 19.11.2019 року повторно було відправлено ОСОБА_3 копію ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Як визначено у ч. ч. 1, 2, 3 ст.. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Отже, оскільки копія ухвали суду була направлена відповідачу на зазначену в позовній заяві адресу, проте, конверт повернувся із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», а відповідач про зміну адреси суд не повідомляв, то суд вважає, що ухвала суду відповідачу вручена.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, відтак, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 25.08.2015 року ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (Лізингодавець) уклало Договір № 000470 фінансового лізингу з ОСОБА_1 (Лізингоодержувач), предметом якого був Geely Emgrand 7, модифікації 1,8 comfort MT, 1792 см3/бенз., механ.

Згідно п. 1.1 та п. 3.3.1 Договору, Лізингодавець зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (Предмет Лізингу), а Лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі.

У пункті п. 8.2. Договору сторони погодили, що вартість Предмета Лізингу на момент укладання Договору становить 11 357,45 доларів США з урахуванням ПДВ, що в гривневому еквіваленті становить 266 900,00 грн.

Згідно з п. 10.1 Договору, лізинговий платіж це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

На виконання умов вказаного Договору ОСОБА_1 оплатив платіж за вказаним Договором у розмірі 26 690,00 грн., що підтверджується листом відповідача за Вих. № 322 від 22.09.2015 року, у якому ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» визнає сплату грошових коштів у вигляді адміністративного платежу у сумі 26 690,00 грн.

Вимагаючи визнання недійним Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року, позивачі, зокрема, посилаються на те, що Договір не був посвідчений нотаріально та умови Договору є несправедливими, що є підставою для визнання вказаного Договору недійсним.

Як визначено у ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правова природа договору лізингу визначена законодавцем у ст. 806 ЦК України, якою передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

В свою чергу, згідно ч. 2 ст. 1 Закону, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону, предметом договору лізингу (предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором, який містить в собі як елементи договору оренди (найму), так і елементи договору купівлі-продажу.

Оскільки в даному випадку предметом лізингу є транспортний засіб, до Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року слід застосовувати положення щодо найму (оренди) транспортного засобу та купівлі-продажу транспортного засобу.

Так, статтею 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що Договір № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року не був посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766 цс15.

За вказаних обставин суд вважає, що недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року свідчить про його нікчемність.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним.

Так, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем в п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч. 3 ст. 509 ЦК України; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

При цьому, у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року за № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що "справедливість - одна із основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню".

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12.02.2018 року у справі № 707/2953/15-ц.

Відповідно до норм ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов`язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому, ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Так, згідно з п. 8.3 Договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця.

Відповідно до п. 8.5 Договору, всі планові платежі, які визначаються у Додатку № 1 та Додатку № 3 до даного Договору, сплачуються Лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків, виставлених Лізингодавцем. Планові платежі зараховуються Лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок Лізингодавця.

У п. 11.4 Договору сторони погодили, що вартість за якою здійснюється придбання Лізингоодержувачем Предмета Лізингу на підставі Договору купівлі-продажу, дорівнює розміру залишкової вартості Предмета Лізингу, зазначеної в Додатку № 3 до даного Договору та яка дорівнює 1,5% від початкової вартості Предмета Лізингу, вказаної в Додатку № 3 до даного Договору. Строк сплати Лізингоодержувачем суми продажу Предмета Лізингу настає протягом одного робочого дня з моменту укладення сторонами Договору купівлі-продажу Предмета Лізингу, якщо інше не буде встановлено даним Договором купівлі-продажу.

Таким чином, на момент укладення Договору Лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов`язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов`язань Лізингоодержувача.

Крім того, відповідно до ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Проте, Договір № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року не містить року випуску транспортного засобу, кольору, номера кузова, шасі, тощо, відтак в порушення вимог чинного законодавства у Договорі відсутні індивідуальні ознаки предмету лізингу.

Відповідно до п. 1.4 Договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов`язаннями відповідає продавець.

Разом з тим у частині 1 статті 808 ЦК України визначено, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Отже, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись Лізингоодержувач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 1.4 Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року щодо усунення Лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Крім того, у п. 3.4.5 Договору визначено, що достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем, що також свідчить про порушення прав споживача.

Відповідно до п. п. 12.9, 12.10, 12.13 Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року, у випадку, якщо Лізингоодержувач не виконав свої фінансові зобов`язання, які передбачені даним Договором, Лізингодавець вправі стягнути заборгованість, що утворилась на день стягнення в судовому та/або у безспірному порядку, і вимагати повернення Предмета Лізингу в судовому порядку та/або безспірному порядку, згідно з положеннями чинного законодавства України. За затримку повернення Предмета Лізингу Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю штраф в розмірі 10% від вартості Предмета Лізингу. Вартість Предмета Лізингу визначається з урахуванням амортизації на день виникнення обов`язку Лізингоодержувача щодо його повернення.

У п. 12.3 Договору сторони погодили, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття Предмету Лізингу, Лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від Лізингоодержувача сплати на користь Лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості Предмета Лізингу. У такому випадку Лізингодавець не повертає Лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Разом з тим, зазначений пункт Договору суперечить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв`язку з розірванням або невиконанням умов договору та є несправедливим.

Отже, суд вважає, що у вказаному Договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених Договором та Законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як визначено у ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, аналізуючи умови Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року, суд приходить до висновку, що вони є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», адже порушують принцип добросовісності, мають дисбаланс в бік прав лізингодавця (відповідача по справі), завдають збитків позивачу, оскільки внаслідок підвищення ціни предмета лізингу позивач позбавлений права на повернення вже сплачених грошових коштів. Наведене, в свою чергу, є правовою підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Згідно 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів нотаріального посвідчення Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року чи ухилення позивача від такого нотаріального посвідчення, та не спростував доводи позивача щодо несправедливості умов оспорюваного договору.

Більш того, за заявою ОСОБА_1 від 30.11.2015 року Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Черкаській області проаналізовано Договір № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року на відповідність законодавству про захист прав споживачів та за наслідком розгляду Інспекція дійшла висновку, що Договір не відповідачє законодавсту про захист прав споживачів.

За таких обставин суд вбачає наявність правових підстав для визнання Договору № 000470 фінансового лізингу від 25.08.2015 року недійсним.

Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження позивачів про відсутність у ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» ліцензії для здійснення фінансових послуг, що є порушенням вимог чинного законодавства та, як наслідок цього, тягне за собою недійсність спірного договору на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 року № 21 було затверджено Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (надалі - Положення № 21), яке встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу.

Згідно п. 1.3.1 Положення № 21 фінансова послуга з фінансового лізингу - це операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу.

Дія цього Положення поширюється на юридичних осіб, які надають послуги з фінансового лізингу та укладають договори з лізингоодержувачами та продавцями (постачальниками) відповідно до вимог Закону України «Про фінансовий лізинг» (п. 1.5 Положення № 21).

Розділом 2 Положення № 21 передбачені можливості надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами. Так, відповідно до п. 2.1 Положення № 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності:

1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно з установчими документами;

2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини;

3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг;

4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини;

5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи.

Отже з наведеного вбачається, що станом на дату укладення спірного договору чинне законодавство не передбачало необхідності отримання відповідної ліцензії для надання послуг з фінансового лізингу юридичною особою, яка не є фінансовою установою.

02.03.2015 року був прийнятий Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності», який врегульовує суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» дійсно встановлено, що надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) підлягає ліцензуванню.

Разом з тим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону ліцензійні умови - це нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

При цьому, ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) були затверджені 07.12.2016 Постановою Кабінету Міністрів України № 913.

Більш того, у п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року зазначено, що ліцензійні умови у частині, що стосується суб`єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою.

Отже для відповідача, як суб`єкта господарювання, який був внесений до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, Ліцензійні умови почали застосовуватися через шість місяців після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року.

Таким чином, станом на дату укладення спірного договору фінансового лізингу відповідач не повинен був мати відповідну ліцензію.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Оскільки судом встановлено недійсність вказаного правочину, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача сплаченої ОСОБА_1 суми у розмірі 26 690,00 грн.

Що стосується тверджень позивачів, що при укладенні Договору їх було введено в оману, а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду, то суд зазначає наступне.

Так, згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Умови, за якими сторони дійшли згоди, викладені у тексті оскаржуваного Договору, посвідчені підписом ОСОБА_1 та уповноваженої особи ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 уклав цей Договір під впливом обману суду не надано, як і не надано доказів існування на момент вчинення правочину помилки з боку ОСОБА_1 щодо природи правочину.

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що при укладенні Договору його було введено в оману спростовуються матеріалами справи.

Поряд з цим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Таким чином, виходячи зі встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачами не надано жодного доказу заподіяння моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача, то позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог, заявлених ОСОБА_2 , які обґрунтовані тим, що сплачені її чоловіком ОСОБА_1 грошові кошти набуті позивачами як подружжям та належать їм як дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 було відомо про укладення оспорюваного Договору. Більше того, позивачі зазначають, що усі дії, вчинені до укладення оспорюваного Договору, а саме: консультація, відвідування офісного приміщення відповідача, сплата авансового платежу, відбувалися за взаємною згодою позивачів.

З огляду на викладене, правові підстави для звернення ОСОБА_2 з вимогами про визнання Договору недійсним відсутні, оскільки, оспорюваний Договір було укладено за згодою ОСОБА_2 , що не спростовується останньою.

Поряд з цим, положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання в користування певного майна, оскільки, за своєю природою договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання в користування предмета лізингу, визначеного Договором, і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для лізингоодержувача як сторони договору (ч. 1 ст. 806 ЦК України).

Більше того, ОСОБА_2 при зверненні до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи її тим, що останню було введено в оману при укладенні оспорюваного Договору, не враховано те, що Договір укладено ОСОБА_1, а тому відповідач ніяким чином не міг ввести в оману ОСОБА_2 , яка не є стороною укладеного Договору.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами понесені в якості судових витрат лише витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 280 грн., що підтверджується квитанцією № 4 від 30.11.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, суд позовні вимоги задовольняє частково, то з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 960,00 грн. у відшкодування судових витрат.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , то судові витрати останній не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 1, 3, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 3, 5, 6, 174, 178, 184, 203, 215, 216, 220, 229, 230, 509, 626, 638, 692, 799, 806-808 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274-279, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 000470 від 25.08.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 26 690 (двадцять шість тисяч шістсот дев`яносто) грн. 00 коп., сплачених згідно Договору фінансового лізингу № 000470.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп.

Позивач-1: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Позивач-2: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 14.05.2018 року.

Суддя І.В. Григоренко