АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1385/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

секретар Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом

ОСОБА_3,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5,

треті особи - Святошинське УП ГУ НП у м. Києві, Черкаський регіональний сервісний центр МВС України

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.05.2018 (ухвалене о 16 год. 15 хв. у залі судових засідань Соснівського районного суду, повний текст складено 21.05.2018, суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинське УП ГУ НП у м. Києві, Черкаський регіональний сервісний центр МВС України, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Святошинське УП ГУ НП у м. Києві про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на автомобіль, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся 12.09.2017 до суду з позовом, яким просив, з урахуванням послідуючого уточнення, зобовязати Черкаський регіональний сервісний центр МВС України або іншу уповноважену особу перереєструвати автомобіль марки «Рено Кенго» з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 та витребувати автомобіль марки «Рено Кенго», номер двигуна V-1598, номер кузову VF1FW1DBA44686661, сірого кольору, 2011 р.в., у ОСОБА_4 та повернути його ОСОБА_3 або відшкодувати вартість автомобіля в розмірі 250000,00 грн., визнати право власності на автомобіль за позивачем, судові витрати покласти на ОСОБА_4

В обґрунтування вказано на те, що 26.12.2016 він передав в оренду вищевказаний автомобіль «Рено Кенго», який належав йому на праві власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ 688929 від 13.01.2015), ОСОБА_6 16.01.2017 останній повідомив ОСОБА_3 про викрадення цього автомобіля. Ним було подано до слідчого відділу Святошинського ГУНП у м. Києві заяву 17.01.2017 про вчинення кримінального правопорушення, про що 18.01.2017 відомості були внесені до ЄДДР за ч.2 ст.289 КК України. Від імені позивача, але без його відома, 21.01.2017 було підписано договір комісії №3976/17/000514, згідно якого ТОВ «СТОА-Автоторгсервіс» виступив Комісіонером, а ОСОБА_3 Комітентом. Відповідно до п.п. 1.1 п.1 даного договору Комітент передає, а Комісіонер приймає на себе обовязки з реалізації транспортного засобу автомобілем марки «Рено Кенго», номер двигуна V-1598 номер кузову VF1FW1DBA44686661 сірого кольору, 2011 р.в. Таким чином 21.01.2017 зазначений транспортний засіб Комісіонером було відчужено ОСОБА_5 В послідуючому автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_4 31.01.2017 СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві даний транспортний засіб було вилучено та 24.04.2017 спірний автомобіль на підставі дозволу на видачу транспортного засобу Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 24.04.2017 було повернуто ОСОБА_4 Позивач вважає, що ОСОБА_4 володіє спірним автомобілем незаконно, оскільки набув його у власність на підставі попередньо підписаного договору комісії №3976/17/000514 від 21.01.2017. Також згідно з висновком судової експертизи № 8-4/801 від 24.05.2017 підпис у вище вказаному договорі комісії навпроти прізвища ОСОБА_3 та його паспортних даних виконаний іншою особою. Вказує, що автомобіль у нього було викрадено, знято з обліку без його дозволу, жодних дій щодо відчуження даного автомобіля він не вчиняв та нікого не уповноважував на їх вчинення.

У свою чергу ОСОБА_4 звернувся до суду 23.11.2017 із зустрічним позовом, яким просив визнати його добросовісним набувачем автомобіля марки «Рено Кенго», номер кузова НОМЕР_1, сірого кольору, 2011р.в., а також визнати за ОСОБА_4 право власності на цей автомобіль. В обґрунтування вказав на те, що 31.01.2017 в м. Черкаси співробітниками Святошинського УП ГУНП у м. Києві в нього було вилучено спірний автомобіль, який належить йому згідно з нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7 довіреністю від 25.01.2017, виданою ОСОБА_5 Вказаний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію т/з (технічного паспорту) СХО №994804, виданого Територіальним сервісним центром МВС України 7141, 24.01.2017. Таким чином, він фактично придбав у ОСОБА_5 це рухоме майно, оскільки повністю за нього розрахувався, про що свідчить відповідна розписка від 23.01.2017. У звязку із вище вказаними подіями, 06.02.2017 ОСОБА_4 звернувся із заявою до начальника Святошинського УП ГУНП у м. Києві щодо повернення йому безпідставно вилученого у нього автомобіля та визнання потерпілим у кримінальному провадженні за №0000434, яке було відкрито 18.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. Святошинським районним судом м. Києва 13.02.2017 відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у звязку з пропуском процесуальних строків на звернення з відповідним клопотанням до слідчого судді. Звернувшись до Святошинського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого в кримінальному провадженні №0000434 щодо неповернення тимчасово вилученого транспортного засобу, йому повернули спірний автомобіль разом із свідоцтвом про його державну реєстрацію. Однак зареєструвати спірний автомобіль у свою власність ОСОБА_4 не може. Він вважає себе добросовісним набувачем вказаного т/з, оскільки на момент його придбання не знав і не міг знати про відсутність у продавця права на відчуження даного майна. Таким чином в даному випадку йдеться про порушення його права власності.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.05.2018 усі позовні вимоги у справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представником позивача за первісним позовом подано 11.07.2018 через відділення поштового звязку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та на неповне зясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та постановою апеляційного суду задовольнити зазначені позовні вимоги. Скаржник зазначає, що між сторонами даного спору відсутні договірні правовідносини, що є підставою для захисту права власності позивача шляхом предявлення вимоги про витребування майна у добросовісного набувача. Суд помилково застосував положення ст. 387 ЦК України до правовідносин за договором комісії, який скаржник не укладав та на якому відсутній підпис уповноваженої особи комісіонера ТОВ «СТОА-Автоторгсервіс». Отже цей правочин є таким, що не укладався. До правовідносин сторін у справі суд мав застосувати положення ст. 388 ЦК України, оскільки автомобіль вибув з володіння власника поза його волею та перейшов до власності відповідача від особи, яка не мала права його відчужувати. Визнавати договір комісії недійсним, про що помилково вказав суд, за наведених обставин не є необхідним. Суд помилково вказав про необхідність вирішення кримінальної справи стосовно викрадення спірного автомобіля, адже кінцеве судове рішення у відповідному кримінальному провадженні обовязкове для суду лише в питанні чи мали місце певні дії та чи були вчинені вони певною особою. Суд помилково не врахував висновків експерта у кримінальному провадженні стосовно підроблення договору комісії за яким спірний автомобіль вибув із власності скаржника, а також не надав оцінку протоколам допиту свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та письмові пояснення позивача від 02.02.2018. Зазначені свідки вказали, що попередній незаконний власник спірного автомобіля ОСОБА_5 та відповідач безпосередньо не вели розмову з приводу технічного стану автомобіля чи умов його продажу, а фактично купівлю-продаж автомобіля контролювали невідомі особи. Отже відповідач знав про наявність у нього перешкод для вчинення відповідного правочину. У рішенні суду містяться протиріччя, а саме: вказується про відсутність доказів незаконності володіння спірний майном відповідачем та одночасно про те, що у відповідача відсутні докази на підтвердження його права власності на спірний автомобіль при цьому автомобіль фактично залишився у володінні останнього. Суд не вирішив питання про розподіл судових витрат у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили суд її відхилити та рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважають його законним та належним чином обгрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже в даній справі в апеляційному порядку переглядається лише рішення суду першої інстанції стосовно первісних позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно відносно правильності вирішення яких подано апеляційну скаргу.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить автомобіль марки «Рено Кенго», д.н.з АА3469 МР (спірний автомобіль), про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ 688929.

Відповідно до договору оренди транспортного засобу від 14.12.2016 ОСОБА_3В передав ОСОБА_6 з правом викупу спірний автомобіль. Вартість автомобіля на момент укладення даного договору становила 630000,00 грн.

ОСОБА_3 17.01.2017 звернувся до слідчого відділу Святошинського ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, про що 18.01.2017 відомості були внесені до ЄДДР за ч.2 ст.289 КК України (викрадення транспортного засобу).

Згідно з договором комісії №3976/17/000514 від 21.01.2017 ОСОБА_8 передав ТОВ «СТОА-Автоторгсервіс» спірний автомобіль на реалізацію. Проте, підпис від імені ОСОБА_3 виконаний не ним, а іншою особою, що встановлено у висновку експерта №8-4/801 від 24.05.2017 в рамках кримінального провадження №0000434.

ОСОБА_5 спірний автомобіль набув у власність на підставі договору купівлі-продажу №3976/17/000514 від 21.01.2017, який був укладений з ТОВ «СТОА-Автоторгсервіс», та відповідно до заяви №111760131 від 25.01.2017 автомобіль зняв з обліку. У подальшому ОСОБА_4 подав заяву про реєстрацію транспортного засобу, що, однак, не відбулося, оскільки автомобіль був оголошений у розшук 31.01.2017.

Співробітниками Святошинського УП ГУНП у м. Києві 31.01.2017 в м. Черкаси у ОСОБА_4 було вилучено спірний автомобіль, що належить йому згідно з нотаріально посвідченою довіреністю від 25.01.2017, яка надана ОСОБА_5, та посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.04.2017 транспортний засіб повернуто ОСОБА_4

Враховуючи вищенаведені фактичні обставини позивач ОСОБА_3 зазначає, що він, як законний власник спірного автомобіль, має право на його витребування у добросовісного набувача, яким є відповідач ОСОБА_4, оскільки останній придбав майно у особи, яка не мала права його відчужувати. Крім того, це майно вибуло з володіння власника (позивача) поза його волею.

Зазначені правовідносини сторін у справі регламентуються такими правовими нормами.

Згідно вимог ст.ст. 319, 328 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зі змісту статей 330, 387, 388 ЦК України вбачається, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно пунктів 21, 22, 23, 26 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Тому в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Пунктом 19 цієї ж постанови Пленуму ВССУ визначено, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Далі згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, мас право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зазначені положення законодавства кореспондуються також із розясненнями, наданими Пленумом ВСУ судам України у п.2 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

Крім того, відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що скаржник може порушувати питання про захист його права власності на спірний автомобіль лише в тому випадку, якщо зможе довести доказами, що таке право йому належить, тобто, що він є власником майна.

Проте таких доказів суду надано не було.

Так власником спірного автомобіля на момент розгляду цієї справи зареєстровано ОСОБА_5 З володіння скаржника спірний автомобіль вибув у результаті укладення правочину, який наразі є чинним договір комісії №3976/17/000514 від 21.01.2017, укладений між ОСОБА_8 та ТОВ «СТОА-Автоторгсервіс».

Більш того, згідно до вимог цивільно - процесуального законодавства висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами по справі в межах заявленого позову.

Апеляційний суд вважає, що висновок експерта та протоколи допиту свідків у кримінальному провадженню №0000434, якими позивач обґрунтовує свої вимоги у справі, самі по собі не підтверджують наявності права власності на майно в позивача, адже відповідного судового рішення у зазначеному кримінальному провадженні, у якому наразі ще проводиться досудове слідство прийнято не було. При цьому в даній цивільній справі інші докази наявності права власності на спірне майно в скаржника відсутні.

Апеляційний суд звертає увагу скаржника також на те, що докази, зібрані в кримінальному провадженні слугують для досягнення завдань такого провадження, які визначено ст. 2 КПК України, а не для втілення цілей цивільного процесуального судочинства, які регламентуються ст.1 ЦПК України.

Відповідні апеляційні доводи скаржника стосовно того, що судове рішення у кримінальному провадженні обовязкове для суду лише в питанні чи мали місце певні дії та чи були вчинені вони певною особою правильності таких висновків не спростовують, оскільки у кримінальному провадженні буде встановлено подію того чи вибуло майно з володіння власника (позивача в цій справі) поза його волею внаслідок вчинення кримінального правопорушення певними особами.

Також апеляційний суд не може погодитися з доводами скаржника про необхідність застосування в даній справі положень ст. 388 ЦК України, адже за вимогами цієї статті право особи на майно може бути захищено шляхом витребування такого майна у його фактичного володільця лише в разі доведення існування відповідного права в особи, що порушує питання про його захист.

Однак на підставі зібраних у цій справі доказів дійти висновку про наявність права власності в позивача на спірний автомобіль неможливо.

Також не можна стверджувати про те, що договір комісії, про який вказано вище, не укладався, оскільки на ньому відсутній підпис уповноваженої особи комісіонера ТОВ «СТОА-Автоторгсервіс», на чому наголошує скаржник, адже фактично такий договір є виконаним, оскільки підтверджує перехід права власності на спірний автомобіль до нового власника.

Інші апеляційні доводи не підтверджують наявності права власності в позивача на майно, отже не свідчать про помилковість висновків суду в даній справі.

Оскільки позовні вимоги у справі залишено без задоволення, витрати сторін (обидві з яких заявляли до суду про свої позовні вимоги) на розгляд цієї справи як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, мають залишитися за особами, які їх понесли, що передбачено положеннями ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.05.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 21.05.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинське УП ГУ НП у м. Києві, Черкаський регіональний сервісний центр МВС України, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Святошинське УП ГУ НП у м. Києві про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на автомобіль залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 23 серпня 2018.

Суддя-доповідач

Судді