Справа № 204/4063/18
Провадження № 2/204/1326/18
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
21 серпня 2018 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючої судді Токар Н.В.,
при секретарі Невеселій К.А.,
за участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору нікчемним та стягнення безпідставно отриманого майна, -
У травні 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги, просила:
-стягнути з відповідача судові витрати по справі.
Представник позивача у судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити, посилаючись на підстави, які в ній зазначені.
Відповідач не з'явилась в судове засідання без поважних причин; належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання; не подала відзив; представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв'язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не з'явились в судове засідання без поважних причин; належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07.06.2018 року № 126812355 ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/5 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 (арк.с.5-6).
Власниками інших часток спірної квартири є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (арк.с.58-59).
Відповідно до попереднього договору № 07/02-2017 від 07.02.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено попередній договір, відповідно до умов якого продавець має намір продати, а покупець придбати, майно яке знаходиться у власності продавця, а саме двокімнатну квартиру, що складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 54,5 кв.м., житловою 30,3 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Фактична передача квартири покупцю буде здійснена 21.03.2017 року (арк. с.21).
Як вбачається з власноручної розписки ОСОБА_3, остання, 07.02.2017 року отримала 700 доларів США за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (арк.с.21, зворот).
Відповідно до додаткової угоди від 27.02.2017 року до договору від 07.02.2017 року, внесено зміни до договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в момент підписання додаткової угоди покупець передає, а продавець додатково отримує в рахунок оплати за об'єкт аванс в розмірі 1000 доларів США. Загальна сума авансу, переданого за об'єкт складає 1700 доларів США. Договір купівлі - продажу між продавцем і покупцем повинен бути нотаріально посвідчений не пізніше 18.04.2017 року (арк.с.22).
Відповідно до власноручної розписки ОСОБА_3, остання, отримала 1000 доларів США за квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Загальна сума завдатку складає 1700 доларів США (арк.с.22).
Крім того, як вбачається з розписки ОСОБА_3, складеної у присутності двох свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, 18.05.2018 року ОСОБА_3 отримала в займ від ОСОБА_11, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2, 2000 доларів США, які зобов'язувалась повернути до 08.06.2017 року (арк.с.23).
Судом встановлено, що у подальшому, договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було.
В позовній заяві позивач, посилаючись на ст.1212 ЦК України, вказує, що відповідачка набула грошові кошти в сумі 3700 доларів США без достатньої правової підстави та зобов'язана повернути їх.
Відповідно до ст.1212 ЦК України врегульовано випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-100цс15.
Разом з тим, підставами позову є не саме по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Тому, суд відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, повинен встановити які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин й застосовує норму закону, яка їм відповідає.
Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення переданих відповідачеві коштів позивач та його представник послалися на те, що договір купівлі-продажу, на підтвердження зобов'язання якого та в рахунок належних з нього платежів були передані кошти ОСОБА_3, не укладений в установленому законом порядку, а тому є авансом.
Згідно зі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.
З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що між сторонами склалися договірні відносини з приводу укладення договору купівлі - продажу квартири, який у передбаченій законом формі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому.
Оскільки сторонами договір купівлі - продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем ОСОБА_2 грошова сума відповідачу ОСОБА_3 є авансом, а не завдатком, який підлягає поверненню позивачеві.
Таким чином, передані позивачем відповідачу грошові кошти є авансом, який підлягає поверненню позивачу, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.
Однак, аналізуючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 2000 доларів США, як таких, які були передані відповідачеві в рахунок забезпечення в майбутньому укладання договору купівлі-продажу квартири, приходить до висновку про те, що такі твердження позивача є помилковими, так як відповідно до матеріалів справи, а саме розписки, написаної власноручно відповідачем, 2000 доларів США були передані відповідачу у борг, які відповідач зобов'язувалася повернути позивачу до 08.06.2017 року. Тому, суд приходить до висновку, що передані позивачем відповідачу грошові кошти у сумі 2000 доларів США, не є авансом, а є позикою, а тому, вимоги позивача, в цій частині, задоволенню не підлягають.
Зважаючи на докази, що підтверджують отримання відповідачем спірних коштів в розмірі 1700 доларів США, та відсутність доказів повернення коштів позивачу, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача грошових коштів в сумі 1700 доларів США.
Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України із посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.
Аналізуючи зазначені норми права, можна зробити висновок, що законодавець, передбачаючи можливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей, не визначив у законі або іншому акті законодавства його розмір. До того ж, беручи до уваги позадоговірний характер спірних грошових правовідносин, особи позбавлені можливості визначити такий розмір і в договорі.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України, регулюючи проценти за договором позики (грошовим зобов'язанням), законодавець закріпив, якщо цим договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБ України.
Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
З урахуванням указаних норм міжнародного та національного права, виходячи з принципу верховенства права, закріпленого у Конституції України, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст.3 та ст.8 ЦК України, підлягають нарахуванню проценти за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до даних, опублікованих на офіційному сайті Національного банку України облікова ставка Національного банку становила:
07.02.2017 року - 27.02.2017 року14
28.02.2017 року - 13.04.2017 року14
14.04.2017 року - 17.05.2017 року13
18.05.2017 року - 25.05.2017 року13
26.05.2017 року - 26.10.2017 року12,5
27.10.2017 року - 14.12.2017 року13,5
15.12.2017 року - 25.01.2018 року14,5
26.01.2018 року - 01.03.2018 року16
02.03.2018 року по 08.06.2018 року17
А всього, сума процентів користування чужими коштами в період з 07.02.2017 року по 08.06.2018 року складає 8282 грн. 93 коп.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп., а також судові витрати, понесені позивачем у зв'язку із сплатою судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 340 грн. 00 коп.
Інші вимоги позивача є незаконними і необґрунтованими, а тому, задоволенню не підлягають.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12,13,76-82,133,141,258,259,263-265, 280-282 ЦПК України, ст. ст.635, 570, 533, 625 ЦК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору нікчемним та стягнення безпідставно отриманого майна - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 відсотки за користування чужими грошовими коштами у сумі 8282 (вісім тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 93 (дев'яносто три) коп.
Стягнути з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у сумі - 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп., та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сумі 340 (триста сорок) грн. 00 коп., а разом 1044 (одна тисяча сорок чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Токар