Справа № 489/3638/17
Номер провадження 2/489/414/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання - Сироватка Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

представник позивача - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з вказаним позовом до відповідача, яким просила поділити майно, набуте за час шлюбу, визнавши за нею право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 2006 р. по 2016 р., за час якого в сторін народилось дві доньки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на утримання яких відповідач сплачує аліменти.

Під час спільного проживання подружжям було придбано зазначену квартиру, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог позивач стверджувала, що вказана квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу в порядку в порядку ст. 70 СК України, оскільки її було придбано подружжям під час спільного проживання. Також зазначала, що частка позивача має бути збільшена до ? часток, оскільки на її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, аліментів на утримання яких не вистачає для гармонійного розвитку дітей, які до того ж часто хворіють.

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, відповідно до якого просив визнати спірну квартиру його особистою власністю. Зазначав, що квартира була придбана цілком за кошти, подаровані його рідними - батьками та сестрою, та ОСОБА_1 жодного відношення до квартири не має, оскільки не брала участі у її придбанні.

Відповідно до заперечень щодо позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначав, що він є безпідставним, оскільки

- квартира не спільною сумісною власністю подружжя, яке разом протягом трьох років після весілля не проживало, крім того сторони були студентами не отримували доходів;

- аліменти він сплачує у розмірі 1/3 частки згідно рішення суду та не має заборгованості;

- кошти на придбання квартири надали йому його батьки, які мають у власності земельні ділянки, працюють та займаються бджолами, мають значні статки та сестра, яка є фізичною особою - підприємцем собі купила квартиру та разом його родичі подарували кошти на придбання житла для нього.

Згідно поданого відзиву на зустрічний позов ОСОБА_1 вказувала, що

- доводи ОСОБА_2 про придбання ним спірної квартири за 29 000,00 доларів США не підтверджені жодними належними доказами та спростовуються матеріалами справи, оскільки в договорі ціна квартири визначена в розмірі 80 000 грн. 00 коп.;

- кошти на придбання квартири були надані батьками обох сторін, крім того на придбання квартири були витрачені кошти, подаровані подружжю на весілля та усі кошти отримані при народженні дітей, оскільки дітей повністю утримували її батьки, з якими вона мешкала після народження доньок протягом 3 років;

- згода ОСОБА_1 на придбання її чоловіком квартири згідно вимог чинного законодавства не вимагається та доводи ОСОБА_2 з цього приводу є хибними.

У судовому засіданні представники сторін підтримали заявлені позовні вимоги та заперечували проти позовів іншої сторони з підстав, зазначених у позові та відзивах.

Встановивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, суд виходить з такого.

З 16.09.2006 р. по 08.11.2016 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Від часу народження дітей та до досягнення ними трьох років, ОСОБА_1 проживала з дітьми у своїх батьків (ОСОБА_7 та ОСОБА_8), які матеріально їх утримували.

Весь цей час ОСОБА_2 мешкав в сім'ї своєї сестри (ОСОБА_1), працював разом з нею, офіційно не працевлаштовуючись.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, було придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПН Миколаївського МНО Барсковою Л.Є., від 10.04.2009 р. зареєстровано за ОСОБА_2

Дійти згоди щодо права власності на цю квартиру сторони не мають змоги самостійно.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01.07.2015 року (у справі №6-612цс15) та від 25.11.2015 року ( у справі 6-2333цс15).

Таким чином, при вирішенні спору між сторонами необхідно встановити час набуття спірного майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (батьки ОСОБА_1) в судовому засіданні показали, що кошти для придбання спірної квартири збирались тривалий час всією родиною обох сторін, та вони складались з коштів: подарованих подружжю на весілля; державної допомоги, отриманої подружжям при народженні дітей; коштів, наданих рідними подружжя з обох сторін.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_1 (сестра та чоловік сестри ОСОБА_2), ОСОБА_12 показали, що спірна квартира придбавалась за кошти подаровані ОСОБА_2 його батьками - 24 000,00 доларів США, які вони мали в наявності, отримали в борг та від продажу сільськогосподарської техніки, а також сестрою - 5 000,00 доларів США, для проживання ОСОБА_2

Усі опитані свідки та представники сторін не спростовували того, що на момент укладення шлюбу сторони були студентами та власних коштів для придбання квартири вони не мали. Проте отримали кошти у дарунок на весілля та отримували державну допомогу при народженні дітей. Після народження дітей ОСОБА_1 разом з дітьми переїхала до батьків, жила з ними протягом трьох років , батьки повністю утримували її та дітей, в той час як ОСОБА_2 жив у сестри ОСОБА_1 та працював разом з нею.

При цьому ні свідки ні представники сторін не заперечували тієї обставини, що подружжя бажало налагодити сімейні стосунки та проживати спільно родиною, що було можливо лише за умови придбання спільного житла, та того, що від часу придбання спірної квартири, після ремонту, у ній постійно мешкало подружжя разом із дітьми.

Суд критично ставиться до показань свідків з боку відповідача стосовно дарування коштів на придбання квартири особисто батьками та сестрою ОСОБА_2, у загальному розмірі 29 000 доларів США, оскільки їх покази не підтверджені жодними належними доказами (відсутні договори дарування коштів, позики тощо), які б підтвердили визначене походження та існування вказаної суми.

Доводи відповідача щодо того, що його батько працював, мав техніку, йому належала пасіка, батьки мають роботу та нерухоме майно та саме його батьки подарували йому основну частину коштів для придбання квартири, суд не може прийняти до уваги, оскільки сам по собі заробіток батьків позивача та їх майно, не є належним доказом відносно предмета спору.

Слід зазначити також, що в договорі купівлі-продажу спірної квартири її ціна визначена в розмірі 80 000 грн. 00 коп., в той час як відповідач ОСОБА_2 та свідки ОСОБА_11, ОСОБА_1, ОСОБА_12 стверджують, що квартира була придбана за 29 000,00 доларів США.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.2.1. Договору продаж квартири здійснено за ціною 80 000 грн. 00 коп. та між сторонами проведено повний розрахунок за квартиру.

Таким чином, судом встановлено, що квартира придбана за ціною 80 000 грн. 00 коп., що підтверджується вказаним Договором, отже ціна, вказана відповідачем (29 000,00 доларів США) не підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, кошти для придбання квартири мали декілька джерел походження: певна сума коштів була подарована подружжю на весілля, вони отримували державну допомогу на дітей при народженні та, крім того, подружжю допомагали батьки обох сторін, ОСОБА_2 працював.

Крім того, судом встановлено, що квартира була придбана з метою спільного проживання в ній подружжя ОСОБА_2 разом з дітьми, тобто майно було набуте в інтересах сім'ї, отже спірна квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Доводи позивача про те, що оскільки діти залишились проживати разом з нею та вона несе додаткові витрати на їх утримання, через що її частка у праві спільної власності на квартиру має бути збільшена не можуть бути прийняті до уваги, оскільки існування обставин, передбачених ч.2 ст. 70 СК України, нею під час розгляду справи не доведено.

Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи, щодо їх належності і допустимості, достатності і достовірності, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 належить відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених вище.

Згідно ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Припинити право власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на ? частку квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд м. Миколаєва.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 09.07. 2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова