Житомирський апеляційний суд
Справа №289/51/16-ц Головуючий у 1-й інст. Свінцицький Л.В.
Категорія 54 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 289/51/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахування коштів за лікарняним листом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 березня 2016 року, постановлене під головуванням судді Свінцицького Л.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що з 25 листопада 2013 року по 1 грудня 2015 року працював на посаді завідуючого Горбулівською ветеринарною дільницею Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини. Наказом № 22-к від 25 грудня 2013 року його звільнено із займаної посади у зв'язку з прогулами без поважних причин на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказав, що наказом № 43-в від 12 жовтня 2015 року йому надано щорічну відпустку, тривалістю 26 календарних днів, та додаткову відпустку, тривалістю 6 календарних днів, з 20 жовтня 2015 року по 20 листопада 2015 року, за відпрацьований період з 25 листопада 2014 року по 25 листопада 2015 року. Під час наданої відпустки він перебував на лікарняному з 27 жовтня 2015 року по 4 листопада 2015 року, який продовжено з 5 листопада 2015 року по 1 грудня 2015 року. Таким чином, в жовтні використав лише 7 днів відпустки та жодного дня за листопад 2015 року. Відповідно до лікарняного листа йому було рекомендовано стати до роботи з 1 грудня 2015 року. Посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки», вважає, що з 1 грудня 2015 року надана йому відпустка повинна бути продовжена, при цьому Закон не вимагає подання від нього будь-яких заяв. Вказує, що він завчасно повідомив адміністрацію Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини про свій намір продовжити невикористану відпустку. Будь-яких заяв про перенесення відпустки на інший період він не писав, продовживши своє перебування у відпустці після закінчення лікарняного. З 21 грудня 2015 року, під час відпустки, він знову перебував на лікарняному, який був закритий 30 грудня 2015 року з рекомендацією стати до роботи 31 грудня 2015 року. Таким чином, ним було використано всього 27 календарних днів відпустки.

31 грудня 2015 року він вийшов на роботу та надав останній лікарняний лист, який у нього приймати відмовилися з підстав його звільнення з 1 грудня 2015 року відповідно до оспорюваного наказу. Цього ж дня йому видали трудову книжку.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконними звільнення та наказ № 22-к від 25 грудня 2015 року про звільнення його із займаної посади у зв'язку з прогулами без поважних причин на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Окрім того, просив поновити його на посаді завідуючого Горбулівською ветеринарною дільницею Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини, стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача нарахувати лікарняні за листом непрацездатності, серії АГТ, № 931972, від 21 грудня 2015 року.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, вважає хибним висновок суду про те, що він не приступив до роботи 1 грудня 2015 року, як зазначено у листку непрацездатності, серії АГТ, № 931586, чим допустив прогул. Натомість відповідач звільнив його у період тимчасової непрацездатності, так як існує ще й інший листок непрацездатності серії АГТ № 931972 від 21 грудня 2015 року. Зазначає, що відповідачем не дотриманий порядок відкликання з відпустки працівника при його звільненні, та фактично станом на 1 грудня 2015 року в нього залишилися невикористаними 25 днів відпустки. Згоди на відкликання з відпустки ним також надано не було. Посилання суду на наказ № 21-к від 1 грудня 2015 року не можна вважати достатнім доказом відкликання його з відпустки, оскільки акт про його ознайомлення з цим наказом датовано 3 грудня 2015 року. Крім того, не надано будь-яких доказів щодо неотримання ним листів від відповідача з вимогою стати до роботи 1 грудня 2015 року. Черняхівською районною державною лікарнею ветеринарної медицини порушено також передбачений ст. 149 КЗпП України порядок застосування дисциплінарних стягнень, оскільки йому не запропоновано надати пояснення про причини його відсутності на робочому місці. Відповідач не запросив його на збори трудового колективу 15 грудня 2016 року щодо вирішення питання про його звільнення. Вважає, що допит свідків відбувся з порушенням ст. 59 ЦПК України (у редакції, як діяла на момент ухвалення судового рішення), отже, їхні покази при прийнятті рішення враховуватися не можуть.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

На думку представника відповідача, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства. 1 грудня 2015 року позивач повинен був приступити до роботи, проте умисно не виконав наказ адміністрації та вчинив прогули. В день звільнення, 1 грудня 2015 року, він не перебував на лікарняному, відтак перешкод розірвати з ним трудові правовідносини не було.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що з 25 листопада 2013 року ОСОБА_1 обіймав посаду завідуючого Горбулівською дільницею Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини відповідно до наказу від 22 листопада 2013 року № 21-к.

Згідно з наказом № 43-в від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 надана чергова відпустка, тривалістю 26 календарних днів, та додаткова відпустка, тривалістю 6 календарних днів, а всього 32 календарних дні, з 20 жовтня 2015 року по 20 листопада 2015 року.

Матеріали справи свідчать, що у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача під час відпустки був відкритий листок непрацездатності з 27 жовтня 2015 року по 4 листопада 2015 року. В подальшому листок непрацездатності був продовжений: з 5 до 13 листопада 2015 року, з 14 до 23 листопада 2015 року, з 24 до 30 листопада 2015 року ( а.с.8).

У зв'язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному з 27 жовтня по 30 листопада 2015 року, останній повинен був приступити до роботи 1 грудня 2015 року.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що 1 грудня 2015 року він не вийшов на роботу, оскільки перебував у відпустці, термін якої, як він вважав, був продовжений у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Долучений до матеріалів справи листок непрацездатності містить інформацію про те, що позивач з 21 грудня 2015 року по 30 грудня 2015 року також перебував на амбулаторному лікуванні.

12 листопада 2015 року на зборах працівників Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини прийнято рішення про відкликання з відпустки ОСОБА_1 після закінчення перебування його на лікарняному.

Відповідно до наказу № 21-к від 1 грудня 2015 року ОСОБА_1 зобов'язано приступити до виконання своїх обов'язків з 1 грудня 2015 року. Зазначеним наказом також передбачено, що частина невикористаної відпустки, терміном 25 календарних днів, буде надана позивачеві після закінчення виконання протиепізоотичних планів по Горбулівській ветеринарній дільниці.

3 грудня 2015 року відповідачем складений акт № 10 про те, що ОСОБА_1 ознайомлений з наказом від 1 грудня 2015 року № 21-к, але відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з даним наказом.

2 грудня 2015 року працівниками Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини складений акт № 11 про те, що ОСОБА_1 відсутній з 1 грудня по 2 грудня 2015 року на своєму робочому місті. Про причини своєї відсутності не повідомив, на телефонні дзвінки не відповідає.

Акт №12, складений комісією Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини 9 грудня 2015 року, містить інформацію про те, що протягом періоду з 1 по 9 грудня 2015 року позивач був відсутній на роботі, про причини невиходу не повідомляв.

15 грудня 2015 року на загальних зборах трудового колективу Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого Горбулівською дільницею ветеринарної медицини відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 22-к від 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідуючого Горбулівською ветеринарною дільницею з 1 грудня 2015 року у зв'язку з прогулами без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що трудову книжку він отримав 31 грудня 2015 року, коли вийшов на роботу після закінчення періоду його тимчасової непрацездатності.

За правилами п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України також передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності ( крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 78 КЗпП України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються.

Згідно з п.1 ч.2, ч.4 ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України «Про відпустки».

Отже, якщо непрацездатність працівника настала в період його відпустки, відпустка підлягає продовженню на кількість календарних днів, протягом яких він був непрацездатний.

Однак, зазначене не свідчить про те, що працівник може на власний розсуд вирішувати питання про продовження відпустки на період, що безпосередньо йде за днем припинення тимчасової непрацездатності. При продовженні щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником й невикористана частина відпустки надається працівникові шляхом видання власником наказу про це.

Матеріали справи свідчать, що позивач повинен був приступити до роботи 1 грудня 2015 року, проте не вийшов на роботу, вважаючи, що має право перебувати у відпустці, термін якої продовжено у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю. Однак, наказ про продовження відпустки відповідачем не був виданий.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з 1 грудня 2015 року позивач вчинив прогул без поважної причини.

Разом з тим, при звільненні ОСОБА_1 відповідачем були порушені вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки наказ про його звільнення виданий 25 грудня 2015 року, під час тимчасової непрацездатності позивача. Та обставина, що у наказі датою звільнення зазначено 1 грудня 2015 року, не свідчить про дотримання вимог трудового законодавства, адже працівник не може бути звільнений у день, який передує даті видання наказу про його звільнення. День звільнення є останнім робочим днем працівника, протягом якого роботодавець зобов'язаний видати йому трудову книжку та провести повний розрахунок.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням вимог КЗпП України, що, в свою чергу, є підставою для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу №22-к від 25 грудня 2015 року та поновлення його на роботі з 2 грудня 2015 року.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки розгляд справи тривав більше року не з вини позивача, на користь останнього підлягає стягненню середній заробіток за весь період вимушеного прогулу.

Долучена до матеріалів справи довідка, видана Черняхівською районною державною лікарнею ветеринарної медицини 1 лютого 2016 року за №1, свідчить про те, що середньоденний заробіток позивача становив 79 грн. 17 коп. ( а.с.52). Термін вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 2 грудня 2015 року по 18 грудня 2018 року складає 763 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 60406 грн. 71 коп. ( 79,17 грн. х 763 дн.).

Оскільки справляння і сплата податків та обов'язкових платежів є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити нарахування коштів за час тимчасової непрацездатності, зокрема, з 21 грудня 2015 року по 30 грудня 2015 року, не підлягають до задоволення, оскільки зазначений період охоплюється часом вимушеного прогулу позивача, за який стягується середній заробіток.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з постановленням нового, - про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 10 березня 2016 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ № 22-к від 25 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого Горбулівською ветеринарною дільницею Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого Горбулівською ветеринарною дільницею Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини з 2 грудня 2015 року.

Стягнути з Черняхівської районної державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 60406 грн. 71 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.