Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 632/550/15-ц

провадження № 61-11434св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2016 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Гальянової І. Г., Міненкової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, визначення порядку і способу зустрічей з ними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що з 23 лютого 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 року у сторін народився син ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_4 року - донька ОСОБА_5. Діти проживають разом з відповідачем, яка перешкоджає йому брати участь у спілкуванні з ними та їх вихованні. Органом опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області було зроблено висновок про усунення перешкод та встановлення днів побачень, яким визначено порядок його участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей за наступним графіком: 2 дні на тиждень по 2 години у присутності матері. Проте ОСОБА_2 продовжує перешкоджати йому у спілкуванні з дітьми та їх вихованні. Визначені Органом опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області години спілкування є недостатніми. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив: усунути йому перешкоди, що чинить ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми; зобов'язати відповідача не чинити такі перешкоди; встановити наступний порядок і спосіб участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми: з урахування режиму роботи визначити дні зустрічей з дітьми за попереднім повідомленням ОСОБА_2 за місцем їх фактичного проживання, але не рідше ніж тричі на тиждень, за умови збереження режиму для дітей, у робочі дні з 16 до 20 години без присутності ОСОБА_2 та її представників; у вихідні дні - з 16 години п'ятниці до 17 години неділі з правом виїзду з дітьми за місцем його проживання без присутності ОСОБА_2 та її представників; на державні свята та інші святкові дні як за місцем проживання дітей, так і за місцем його проживання з 16 години передсвяткового дня до 17 години останнього святкового дня, з правом виїзду з дітьми за місцем його проживання без присутності ОСОБА_2 та її представників; у період його щорічної відпустки та канікул дітей дозволити спілкування та виїзд для оздоровлення і відпочинку за межі Харківської області впродовж трьох тижнів на рік без присутності ОСОБА_2 та її представників; надати дозвіл забирати дітей з дому, школи та дитячого навчального закладу без присутності ОСОБА_2, але з обов'язковим її повідомленням про це.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2016 року у складі судді Страхової І. П. позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Визначено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми: з урахуванням режиму роботи батька та за погодженням матері надано можливість батьку забирати дітей з дому, школи та дитячого навчального закладу без присутності матері ОСОБА_2 з обов'язковим повідомленням її про це. З урахуванням режиму роботи батька встановлено дні зустрічей з дітьми за погодженням з матір'ю за місцем фактичного проживання, два дні на тиждень за умови збереження режиму для дітей у робочі дні з 16 до 20 години, та у вихідний день з 10 до 12 години без присутності матері та її представників. Дозволено побачення з дітьми за погодженням з матір'ю у святкові дні з 10 до 16 години без присутності матері та її представників та протягом двох тижнів у період щорічної відпустки позивача та канікул дітей з метою їх оздоровлення та відпочинку. Зобов'язано ОСОБА_2 повідомляти батька дітей особисто чи в будь-який інший спосіб про стан здоров'я дітей, зміну фактичного місця навчання, перебування дітей. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, у зв'язку з чим позивач має право на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні. Діти сторін у справі перебувають на обліку як такі, що часто хворіють, їх син ОСОБА_4 з 13 вересня 2013 року по 23 вересня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні у дитячому відділенні Первомайської центральної районної лікарні з діагнозом гостре респіраторне захворювання, має недорозвиток мовлення, тому спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми потребує попереднього погодження матері.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року роз'яснено рішення цього суду від 26 січня 2016 року. Зазначено, що ОСОБА_3 у встановлені дні зустрічей з дітьми, два дні на тиждень, погодженими з матір'ю дітей, без її присутності, за умови збереження режиму для дітей у робочі дні з 16 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин та у вихідний день з 10 години 00 хвилин до 12 години 00 хвилин має право на спілкування з дітьми за місцем їх фактичного проживання в межах населеного пункту (село, район області, місто обласного підпорядкування, а за погодженням з матір'ю: в будинку, квартирі). ОСОБА_3 має право на побачення з дітьми у святкові дні з 10 до 16 години кожного дня, з виїздом до місця свого мешкання за погодженням з матір'ю дітей, без присутності матері та її представників, та має право протягом двох тижнів в період своєї щорічної відпустки та (або) канікул дітей, з метою їх оздоровлення та відпочинку, вивозити їх на відпочинок у місця відпочинку, в тому числі й за межі Харківської області.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2016 року та ухвалу Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 29 лютого 2016 року про роз'яснення цього рішення змінено. Визначено наступний порядок участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2: кожну середу тижня: з 16 години 00 хвилин до 19 години 30 хвилин; першу та третю суботу місяця: з 10 години 30 хвилин до 15 години 00 хвилин; другу та четверту неділю місяця: з 10 години 30 хвилин до 15 години 00 хвилин - з поверненням дітей за місцем проживання їх матері ОСОБА_2; у разі якщо святкові дні припадають на встановлені цим рішенням дні для зустрічі ОСОБА_3 з дітьми, то час їх спілкування залишається таким, який встановлений цим рішенням; у разі якщо ОСОБА_3 визначений цим рішенням час спілкування з дітьми, що передував святковим дням, пропущений у зв'язку з графіком його роботи, то надати йому можливість зустрічі з дітьми у святкові дні: з 10 години 30 хвилин до 15 години 00 хвилин; у разі якщо святкових днів декілька, то право зустрічі надається в перший святковий день, в зазначений вище період часу, з поверненням дітей їх матері ОСОБА_2 У період щорічної відпустки, наданої ОСОБА_3, у разі якщо вона припадає на дні шкільних канікул дітей, дозволено ОСОБА_3 вивозити дітей на оздоровлення та відпочинок в дитячі санаторії, пансіонати, оздоровчі табори та інші спеціалізовані заклади відпочинку, впродовж двох тижнів, з поверненням дітей їх матері ОСОБА_2 та її попередженням не пізніше як за десять днів до поїздки. Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні дітей: сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та у вільному їх спілкуванні.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що встановлений місцевим судом порядок спілкування з дітьми може зривати навчальний процес дітей, порушувати їх денний розклад, фактично позбавляє їх права на відвідування розвиваючих гуртків, секцій та додаткових занять, оскільки судом першої інстанції не визначені конкретні дні спілкування батька з дітьми та дозволено йому забирати дітей зі школи, дому та дитячого навчального закладу в будь-який час. Місцевим судом не дотриманий розумний баланс на участь обох батьків у вихованні дітей з урахуванням їх інтересів.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2016 року, в якій просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без врахування висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області. В матеріалах справи відсутні докази невиконання нею рішення Органу опіки та піклування і перешкоджання позивачу у спілкуванні з дітьми. Апеляційний суд не зазначив у своєму рішенні про вчинені позивачем правопорушення, не взяв до уваги висновку психолога щодо морально-психологічного стану дітей. Діти налякані батьком та не бажають з ним спілкуватися. Позивач не виконував рішення Органу опіки та піклування з вересня 2015 року по січень 2016 року. Визначений позивачу апеляційним судом порядок спілкування з дітьми буде перешкоджати їм у навчальному процесі. Часи відпочинку позивача з дітьми повинні бути узгоджені з нею, а не вона має бути попереджена про ці часи. Оскаржуваним судовим рішенням порушено права дітей та її права як матері.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 01 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що відповідач перешкоджає йому бачитися з дітьми і налаштовує дітей проти нього, за будь-якої спроби побачитися з дітьми викликає поліцію, постійно змінює місце проживання дітей.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 березня 2018 року справу № 632/550/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що з 23 лютого 2008 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2012 року.

Сторони є батьками малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір'ю ОСОБА_2, яка змінила місце проживання та вибула з квартири АДРЕСА_1, де вона разом з дітьми та позивачем зареєстрована, і виїхала до місця проживання своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, зважаючи на що 10 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області про усунення перешкод та встановлення днів побачень з дітьми.

Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 04 березня 2015 року визначено порядок участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей за наступним графіком: 2 дні на тиждень по 2 години у присутності матері ОСОБА_2

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, врахувавши вік дітей та стан їх здоров'я, прихильність їх до кожного з батьків, необхідність їх духовного та фізичного розвитку, графік роботи батька, факт проживання сторін в окремих віддалених один від одного населених пунктах Харківської області, дійшов обґрунтованого висновку, що визначений спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з дітьми є достатнім для відновлення порушеного права і відповідає інтересам дітей. Разом з тим апеляційний суд правильно виходив з того, що встановлений ним порядок участі ОСОБА_3 у вихованні дітей та спілкуванні з ними дає можливість відвідування дітьми спортивних секцій та розвиваючих гуртків, не порушує навчальний процес, режим їх відпочинку та сну, не перешкоджає їх спілкуванню з матір'ю та бабусею. Цей порядок забезпечує можливість батька повноцінно брати участь у вихованні дітей.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із додержанням вимог статей 303, 304 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 316 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено без врахування висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд, врахувавши вік дітей, стан їх здоров'я, прихильність до кожного з батьків, дійшов обґрунтованого висновку, що визначений Органом опіки та піклування порядок спілкування з дітьми не забезпечує належної участі батька у їх вихованні.

Також не заслуговують на увагу посилання у касаційній скарзі на те, що діти налякані батьком і не бажають спілкуватися з ним, оскільки ці аргументи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які підтверджують той факт, що позивач бере участь у житті своїх дітей, забирає їх з дитячого садка, добре до них ставиться, діти його люблять. Батько приділяє дітям належну увагу, цікавиться їх успіхами та відвідує заходи за їх участю.

Доводи скарги щодо вчинення позивачем правопорушень не підтверджені належними та допустимими доказами. Натомість у матеріалах справи наявні висновки Первомайського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 13 жовтня 2014 року, від 03 лютого та від 22 червня 2015 року, згідно з якими припинено подальший розгляд заяв ОСОБА_2 щодо неправомірних дій ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю події злочину. Неприязні стосунки між сторонами у справі не свідчать про протиправну поведінку ОСОБА_3 щодо дітей.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик