Справа № 450/4205/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/6399/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Мельничук О.Я., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - представника позивача ОСОБА_2,

розгянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, який уточнивши, просив визнати житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1010 га, які розташовані по вул. Л.Українки,13 с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області, спільним майном подружжя, поділити вказане нерухоме майно шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частини, визнати недійсним договір дарування вказаного нерухомого майна, укладений 13 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_7

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1963 року по 20 жовтня 2000 року.

Під час перебування у шлюбі їм була виділена для будівництва земельна ділянка площею 0,1010 га, на якій ними спільно побудовано житловий будинок, право власності на який оформлено та зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 Вказане нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю, як подружжя, і підлягає поділу між ними шляхом виділення кожному із них рівних частин у майні.

Договір дарування був укладений без письмової згоди позивача, як співвласника майна, тому підлягає визнанню недійсним.

Разом з цим позивач просив поновити йому позовну давність, оскільки про відчуження ОСОБА_3 спірного майна йому стало відомо лише 29 жовтня 2013 року.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано житловий будинок № 13 з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку для будівництва та обслуговування цього житлового будинку та господарських споруд площею 0, 1010 га, які знаходяться по вул. Лесі Українки в с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області, спільною сумісною власністю подружжяі ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з земельною ділянкою, який укладений 13.05.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7 і зареєстрований в реєстрі за № 884.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку № 13 з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0, 1010 га, які знаходяться по вул. Лесі Українки в с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку № 13 з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0, 1010 га, які знаходяться по вул. Лесі Українки в с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 травня 2015 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0, 1010 га, яка розташована за адресою: с. Підбірці, Пустомитівський район, Львівська область, спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, про визнання недійсним договору дарування, який укладений 13 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у частині земельної ділянки скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання житлового будинку № 13 з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по вул. Лесі Українки у с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та його поділ, про визнання недійсним договору дарування, який укладений 13 травня 2003року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у частині житлового будинку скасовано та залишено в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

16 грудня 2015 року позивач ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги та просить визнати за ним право власності на земельну ділянку і визнати договір дарування житлового будинку із земельною ділянкою в частині відчуження земельної ділянки недійсним.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування житлового будинку із земельною ділянкою в частині відчуження земельної ділянки недійсним та визнання права власності на земельну ділянку задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з земельною ділянкою, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчений 13.05.2003 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 884 в частині відчуження земельної ділянки.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1010 га, яка розташована за адресою: вул. Л. Українки, 13 в с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року оскаржила відповідач ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликаються на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано фактичні обставини справи, а саме той факт, що позивач не заперечував факту, що на момент звернення до суду пройшов строк позовної давності та просив такий поновити. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції самостійно шукав підстави для поновлення пропущеного строку. Так, судом безпідставно не враховано недоведеність тієї обставини, що позивач дізнався про порушення свого права лише із повідомлення опублікованого в газеті «Ваш магазин» від 08 липня 2013 року, оскільки із даного повідомлення неможливо встановити будь - які ідентифікаційні ознаки спірного майна та дійсний намір відповідачів якимось чином відчужити вказане майно. Окрім цього, судом всупереч вимогам чинного законодавства, не було застосовано до спірних правовідносин вимоги ст. 267 ЦПК України. Позивач пропустив строк позовної давності більш як на десять років.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом не враховано того факту, що в договорі дарування йдеться про майно, відчуження якого жодним чином не порушило права чи інтереси позивача у звязку з тим, що на момент відчуження майна строк позовної давності для заявлення вимог про поділ спільної сумісної власності подружжя сплив. Спірне майно відчужено відповідачем ОСОБА_3 поза межами трьохрічного строку встановленого для заявлення вимоги про поділ майна подружжя, оскільки рішення про державну реєстрації права власності на майно прийняте 18 грудня 2003 року.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, за час перебування сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у шлюбі, ними спільно було побудовано житловий будинок під № 13 по вул. Л. Українки, в с. Підбірцях, Пустомитівського району Львівської області.

Даний житловий будинок побудований на земельній ділянці площею 0, 1010 га. відведеній відповідачці ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації, для будівництва на підставі рішення Лисиничівської сільської Ради депутатів трудящих від 30 травня 1967 року, затвердженого рішенням виконкому Пустомитівської районної Ради депутатів трудящих від 11 серпня 1967 року № 420 (а. с. 14 інвентаризаційної справи).

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ № 4422, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради народних депутатів від 03 грудня 1993 року та зареєстрованого 11 березня 1996 року за № 206, спірна земельна ділянка належить на праві власності відповідачці ОСОБА_3

Згідно з договором дарування, укладеним 13 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 останній отримав у дар від матері вказаний житловий будинок та земельну ділянку (а. с. 6, 68).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.04.2014 року житловий будинок під № 13 на вул. Л. Українки, в с. Підбірцях, Пустомитівського району Львівської області визнано спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину даного будинку.

Визнано недійсним договір дарування, укладений 13 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 884 в частині відчуження житлового будинку. В цій частині рішення набрало законної сили.

Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься у чинній редакції ЦПК України - ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України (норми, що діяли на час оформлення права власності на спірне майно) спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Як вище встановлено судом, спірна земельна ділянка була відведена відповідачці ОСОБА_3 для будівництва на підставі рішення Лисиничівської сільської Ради депутатів трудящих від 30 травня 1967 року, затвердженого рішенням виконкому Пустомитівської районної Ради депутатів трудящих від 11 серпня 1967 року.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №44222, виданого на підставі рішення виконкому Лисиничівської сільської ради народних депутатів від 03 грудня 1993 року та зареєстрованого 11 березня 1996 року за № 206, спірна земельна ділянка належала на праві власності відповідачу ОСОБА_3 (т .1 а.с. 71).

За оспорюваним позивачем договором дарування, укладеним 13 травня 2003 року, відповідач ОСОБА_5 отримав спірну земельну ділянку в дар від своєї матері ОСОБА_3

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної у справі №6-2710цс15, та позиції у справі № 6 -99цс11, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи із змісту ст. 30 ЗК України 1992 року, ( норми якого діяли на час виникнення у відповідача права власності на житловий будинок під № 13 по вул. Л. Українки в с. Підбірці, Пустомитівського району Львівської області) згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об»єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об»єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об»єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об»єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-253цс16)

Зважаючи на вищенаведене суд першої інстанції, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України та принципу цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований, прийшов до вірного висновку, що у позивача ОСОБА_4 у звязку з набуттям ним права власності на 1/2 частину житловий будинок під № 13 по вул. Л. Українки в с. Підбірці, Пустомитівського району Львівської області з господарськими будівлями та спорудами виникло право власності на пропорційну частину земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності в три роки, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на наступне.

Шлюб між сторонами припинено 20 жовтня 2000 року.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України), а у випадку порушення цього права особа має право на його захист.

Відповідно до ст. 20, ч. 2. ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Звертаючись з позовом до суду про поділ майна, визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_4 посилався на те, що про намір продажу вказаного будинку дізнався із оголошення в газеті «Ваш магазин» від 08 липня 2013 року, а про укладання оспорюваного договору дарування 29 жовтня 2013 року під час слухання справи про поділ майна подружжя.

Крім того, обґрунтовуючи причини пропуску ним строку позовної давності, зазначав, що раніше питання про визнання за ним права власності на 1/2 частини спільного майна, а саме про визнання за ним права власності на 1/2 частини вказаних вище будинку та земельної ділянки, він не ставив, оскільки у них з відповідачем ОСОБА_3 була домовленість, що як будинок, такі і земельна ділянка, на якій він розташований, буде належати дітям.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Дані обставини підтверджуються й рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2014 року, яке набрало законної сили. Доказів, які б свідчили про існування на той час обставин, з якими законодавець пов'язує обчислення початку перебігу позовної давності апелянтом не надано.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не надано.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 липня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

ОСОБА_8