Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 607/7557/14-ц

провадження № 61-13680св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Публічне акціонерне товариства «УкрСиббанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2016 року у складі судді Дзюбича В. Л. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Жолудько Л. Д., Костів О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про визнання права власності на спільне майно подружжя та усунення перешкод у користуванні майном.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 жовтня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 01 березня 2006 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. Під час шлюбу ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформлено на відповідача. З огляду на те, що згоди з відповідачем щодо поділу майна в добровільному порядку не досягнуто, вважає, що, оскільки квартира набута під час перебування у шлюбі, то вона з відповідачем має рівні права щодо неї. Однак, ОСОБА_2 вчиняє дії, які порушують її право власності та право користування цією квартирою, не допускає її до проживання в квартиру.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя; усунути перешкоди в користуванні цією квартирою шляхом вселення та зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користуванні майном.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 липня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира придбана сторонами унаслідок спільної праці за спільні грошові кошти, тому підлягає поділу у рівних частках. Відмову в задоволенні позову в частині усунення перешкод шляхом вселення позивача в спірну квартиру обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не надала доказів наявності перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 01 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Така презумпція існує до моменту її спростування. Спірна квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу відповідно до вимог закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій до позовних вимог ОСОБА_1 повинні були застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні вимог, оскільки позивач не просила суд поновити цей строк та не наводила поважності причин його пропуску.Здійснюючи поділ квартири, суди попередніх інстанцій не встановили, за рахунок яких коштів вона придбана, і не з'ясували, що джерелом набуття квартири не були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя.

20 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що з 24 жовтня 1991 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

01 березня 2006 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області.

Під час шлюбу ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, виданого 08 жовтня 2014 року, ця квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пред'являючи позов про визнання права власності на спільне майно подружжя, ОСОБА_1 зазначала, що її колишній чоловік не визнає її права володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, про порушення якого вона дізналась у 2013 році, коли повернулась до України після тривалого перебування на роботі у Іспанії.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно встановив, що заявлене до поділу майно набуте сторонами за час шлюбу і спору щодо віднесення його до спільного майна подружжя немає, дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира придбана сторонами унаслідок спільної праці за спільні грошові кошти, тому підлягає поділу у рівних частках.

За таких обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2, та є спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частинах.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про укладення між ним та АКІБ «УкрСиббанк» договору кредиту від 11 листопада 2004 року на суму 13 000 дол. США, що, на думку відповідача, має істотне значення для прийняття рішення за результатами розгляду заявленихОСОБА_1 позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки положеннями Закону України «Про іпотеку» і укладеного між ними та банком іпотечного договору від 23 лютого 2005 року не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій мали застосувати строк позовної давності до вимог заявленого спору, є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 2 статті 72 СК України, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди врахували, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. З пояснень позивача, вбачається, що їй чиняться перешкоди в користуванні квартирою з 2013 року.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують, на законність ухвалених ними рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов'язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська