Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 197/193/14-ц

провадження № 61-9911св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року у складі суду Охнач О. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Грищенко Н. М., Братіщевої Л. А., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 03 грудня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1076/ФК-07 (далі - кредитний договір), за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 111 100,00 грн з розрахунку 14,7% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк по 02 грудня 2032 року з метою придбання нерухомості.

На підставі договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30 червня 2010 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України (далі - НБУ), позивач набув право вимоги до відповідача.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, тому станом на 15 січня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 162 762,89 грн, яка складається із: заборгованості 105 915,38 грн - тіло кредиту, 53 147,91 грн - заборгованість за відсотками, 3 699,60 грн - комісія за ведення кредиту. Просив стягнути з відповідача заборгованість та судові витрати.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 119 182,66 грн, а саме: 97 073,90 грн - заборгованість за тілом кредиту, 20 108,96 грн - заборгованість за відсотками, 1 999,80 грн - комісія за ведення кредиту, 1 191,83 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, заборгованість, з урахуванням заявленого клопотання відповідача, підлягає стягненню в межах заявлених вимог та строку позовної давності за період з 01 лютого 2011 року по 01 лютого 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін вказане рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції встановлено права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірено доводи і заперечення сторін, надано їм належну правову оцінку, ухвалено рішення, яке відповідає вимогам закону. Суд першої інстанції правильно застосував наслідки пропуску позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості до 01 лютого 2011 року.

У червні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало касаційну скаргу, в якій просило рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Доводи позивача про збільшення вартості квартири внаслідок проведення нею капітального та поточного ремонту в квартирі після укладення договору купівлі-продажу не є підставою для визнання цього договору частково недійсним.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки строк виконання зобов'язання визначений конкретною датою, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, тобто після 02 грудня 2032 року. Помилковим є твердження суду першої інстанції про ненадання позивачем розрахунку заборгованості за період з 01 лютого 2011 року до 01 травня 2011 року. Судом апеляційної інстанції не в повному обсязі досліджено та неправильно надано оцінку заяві ОСОБА_4, адресованій голові Ради директорів АТ «Дельта Банк» від 07 червня 2012 року, в якій визначено номер кредитного договору, за яким у відповідача виникла заборгованість, визнана відповідачем.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 грудня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено договір № 1076/ФК-07, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 111 100,00 грн зі сплатою 14,7 % річних (пункт 1.5 кредитного договору) за весь час фактичного користування кредитом на строк до 02 грудня 2032 року (пункт 1.3 кредитного договору) з метою придбання нерухомості (пункт 12.4).

Встановивши вказані обставини суди стягнули з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними платежами за період з 01 лютого 2011 року по 01 лютого 2014 року.

На підставі договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30 червня 2010 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та НБУ, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором.

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 15 січня 2014 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 162 762,89 грн, з яких 105 915,38 грн - заборгованість за тілом кредиту, 53 147,91 грн - заборгованість за відсотками, 3 699,60 грн - комісія за ведення кредиту.

За змістом статей 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), що передбачено статтею 610 ЦК України.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання&quze; (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що сторони кредитного договору визначили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору.

Згідно пунктів 2.4, 2.7, 2.11 кредитного договору, повернення кредиту здійснюється частинами в розмірі не менш як 370,33 грн по 20 число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, по це ж число сплачуються нараховані проценти та комісія.

За змістом пункту 6.2 кредитного договору позивач має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісії, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або поручителями умов цього договору позичальник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги від банку.

Сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк по 02 грудня 2032 року.

Судами правильно встановлено, що умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Крім того, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, суди дійшли обгрунтованого висновку про задоволення позову частково, відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості за період з 01 лютого 2011 року по 01 лютого 2014 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд надав оцінку доводам ПАТ «Дельта Банк» щодо переривання позовної давності, зазначивши, що відсутнє визнання відповідачем заборгованості у повному обсязі. Вимога позивача до ПАТ «Дельта Банк» стосувалася видачі їй копії документів у зв'язку з їх втратою, а тому не може бути підставою для переривання позовної давності.

За змістом статті 256, частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257, частини першої та пункту першого частини другої статті 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Таким чином, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Правильним є висновок суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд про те, що оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Судами враховано правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15, про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Цей висновок судів першої та апеляційної інстанцій також відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують установлені у справі фактичні обставини, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик