АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/527/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

при секретарі - Панькевич Т.І..,

за участю представника апелянта- Авдєєнка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/12235/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2018 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л.,повний текст виготовлення рішення не зазначено по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про поновлення на роботі, стягнення коштів та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив скасувати наказ директора Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти (далі ТОКІППО) №211-к від 07.09.2017 року та поновити його на роботі на посаді заступника директора з наукової роботи, стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2016 року по 11.09.2017 року в сумі 13800,57 грн.; заборгованість по оплаті праці за період з 11.07.2017 року по 11.09.2017 року в сумі 5571,89 грн.; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року включно в сумі 9101,40 грн.; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.09.2017 року по 21.11.2017 року в сумі 23837,00 грн.; невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 10401,60 грн., а також компенсацію завданої моральної шкоди в сумі 10000 гривень. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.06.2017 року його поновлено на роботі на посаді заступника директора з наукової роботи ТОКІППО. Фактичне поновлення на роботі відбулось лише 11.07.2017 року, а наказом відповідача №211-к від 07.09.2017 року його повторно з 11 вересня 2017 року звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним , оскільки відповідач не звертався ні до первинної профспілкової організації відповідача, ні до Тернопільської обласної організації профспілки працівників освіти і науки за наданням згоди на його звільнення із займаної посади. Окрім цього, при звільненні із ним не було проведено повний розрахунок та не виплачено йому компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.09.2016 року по 11.09.2017 року; компенсацію втраченого заробітку за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року, тобто з дня винесення судом рішення про поновлення його на роботі по час фактичного допуску до виконання трудових обовязків.

Також вказав, що тривале невиконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу а також допущення аналогічного порушення його прав при повторному звільненні залишили його без достатніх коштів для існування та повноцінного забезпечення потреб своєї сімї, він змушений був докладати значних зусиль для поновлення своїх порушених прав, відновлення втрачених життєвих звязків та організації свого подальшого життя, чим йому завдано істотної моральної шкоди, яку він оцінює у сумі 10000 грн.

Розрахунок всіх належних до виплати сум вважав, що слід проводити з середньоденної заробітної плати 433грн.40 коп., яка встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 9 червня 2017 року виходячи із заробітку за червень-липень 2016 року.

25.01.2018 року позивач уточнив заявлені позовні вимоги в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за період з 12.09.2017 року по 24.01.2018 року у сумі 42906,60 грн.(433.40х99дн.вимушеного прогулу).

Враховуючи надану Президією Тернопільської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України 24.01.2018 року згоду на його звільнення з посади заступника директора з наукової роботи ТОКІППО, вказав, що при звільненні йому не було запропоновано посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва, що передбачала виконання того ж обсягу роботи, яку виконував він раніше на займаній посаді, на яку поза конкурсом було призначено ОСОБА_2,

Позивач також зазначив, що у разі висновку суду про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі датою звільнення його з роботи слід вважати не 11 вересня 2017 року, а 24 січня 2018 року.

.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти в користь ОСОБА_1 1495,69 гривень грошової компенсації за невикористані дні відпустки, 9101,40 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2017 року по 10.07.2017 року з утриманням усіх податків, зборів та платежів та 500 гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду і постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на порушення норм матеріального права, що зумовило прийняття неправомірного рішення.

Позивач зазначив, що судом помилково застосовано ч.1 ст. 42 КЗпП України, оскільки між позивачем та ОСОБА_2 не визначалась перевага стосовно залишення на роботі, тому що вони обіймали різні посади та виконували різну роботу. У відповідності до штатного розкладу, затвердженого наказом відповідача №110-к від 10.06.2016 р. посада заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва не передбачала наявність у особи, яка претендує на зайняття посади наукового ступеня, у звязку з чим посилання суду на посадову інструкцію для відповідної посади,в якій обумовлено необхідність наявності у кандидата на зайняття такої посади наукового ступеня є безпідставним. Вважає вказану інструкцію підробленою, оскільки штатний розпис було затверджено 10 червня 2016року і 13 червня 2016 року з нею був ознайомлений ОСОБА_2, в той час коли така посада вводилась лише наказом №172-к від 1.09.2016р. Зважаючи на те, що відповідна посада була вакантною на час попередження позивача про можливе звільнення (перше звільнення 1.09.2016р.) та поновлення позивача у своїх трудових правах рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 9.06.2017 р., вважає, що суд повинен був досліджувати всі наявні вакантні посади не станом на час другого звільнення (11вересня 2017року), а станом на час першого попередження про можливе звільнення.

Звертає увагу суду на те, що місцевий суд не досліджував підстав нарахувань позивачу заробітної плати з 11 липня по 11 вересня 2017 року. Враховуючи те, що середньоденна заробітна плата позивача перед незаконним звільненням з роботи 31 серпня 2016 року встановлена судом 433,40 грн. то її слід застосовувати при розрахунку належних йому виплат.

Вважає помилковим висновок суду про те, що позивач не має права на виплату одноразової матеріальної допомоги , оскільки йому не була надана щорічна відпустка, а виплачена її компенсація внаслідок незаконного звільнення.

Суд не навів мотивованої оцінки аргументів позивача щодо розміру заподіяної йому моральної шкоди.

Також вважає, що звільнення працівника з роботи раніше дати одержання згоди профспілкового органу є неприпустимим, тому за період з дати звільнення до дня одержання згоди профспілковим органом на його звільнення він зазнав втрат заробітку внаслідок вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням, що підлягає оплаті за рахунок винної особи з одночасною зміною дати звільнення на час, що не може бути пізніше одного місяця після одержання згоди профспілкового органу.

Звертає увагу суду і на те, що посада заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва не належить до посад педагогічних працівників, однак є тотожною посаді науково-педагогічного працівника навчального закладу тому для її заміщення повинен бути проведений конкурс, в якому він міг прийняти участь, однак суд не надав правової оцінки вказаним доводам .

ТОКІППО відзиву на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав , зіслався на обставини викладені в ній та додатково пояснив, що зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що останній просив надати йому відпустку, однак був звільнений з роботи.

Представник відповідача апеляційної скарги не визнав та вважає,що згоди профспілкового органу на звільнення позивача з роботи не потрібно, його звільнення з посади проведено у відповідності до чинного законодавства. Бухгалтерією закладу виплачено всі належні при звільнені кошти, проведено повний розрахунок згідно норм чинного законодавства. Конкурс для прийняття осіб на посади заступників , які вводились штатним розкладом з 1вересня 2016 року не оголошувався, однак затвердженою посадовою інструкцією передбачались кваліфікаційні вимоги до введених посад заступників-наявність вченого звання або наукового ступеня, тому ОСОБА_1 не міг претендувати на зайняття таких посад. ОСОБА_2 було ознайомлено з посадовою інструкцією введеної посади заступника директора у червні 2016 року, оскільки лише він мав науковий ступінь. Позивач не надав доказів про те,що він звертався з заявою про надання йому відпустки. Тому не має права на отримання одноразової матеріальної допомоги, оскільки згідно Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту та ЦК Профспілки працівників освіти і науки передбачено надання науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток у розмірі одного посадового окладу .

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18.09.2017 року поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з наукової роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти, оскільки звільнення відбулось за відсутності подання до первинної профспілкової організації про надання згоди на його звільнення та відсутності згоди вищого органу цієї профспілки на звільнення Стягнуто з відповідача в користь позивача 83212,8 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2016 року по 09.06.2017 року, з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

На виконання судового рішення наказом директора ТОКІППО №140-к від 07.07.2017 року позивача поновлено на посаді заступника директора з наукової роботи з 31.08.2016 року(а.с.35).

Вказаним рішенням встановлено, що на підставі наказу Управління освіти і науки Тернопільської ОДА №196 від 08.06.2016 року та наказу директора ТОКІППО №110-к від 10.06.2016 року внаслідок змін в організації праці розроблено і затверджено новий штатний розпис, який передбачав виведення одних посад , в тому числі посади заступника директора з наукової роботи та введення нових посад. Зазначені накази є чинними (а.с.2-8).

11 липня 2017року ОСОБА_1 відповідно до зміненого штатного розпису вручено персональне попередження №01-05/647 про можливе звільнення та одночасно запропоновано перелік вакантних посад і повідомлено, що у випадку відмови від запропонованих посад його буде звільнено через два місяці з моменту попередження (а.с. 36).

Позивач відмовився від запропонованих вакантних посад. (а.с.37)

Наказом директора ТОКІППО №211-к від 07.09.2017 року ОСОБА_1 звільнено з 11.09.2017 року з посади заступника директора з наукової роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 11.07.2017 року по 11.09.2017 року включно, терміном 8 календарних днів.(а.с.39).

Президією Тернопільської обласної організації працівнтків освіти і науки України 24.01.2018 року надано згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з наукової роботи ТОКІППО.

За період роботи ОСОБА_1 на посаді заступника директора з наукової роботи з 11.07.2017р. по 11.09.2017 р. йому нараховувалась заробітна плата: у липні- 4334.00 грн., серпні- 6563,31 грн.,вересні-2167,00грн.(а.с.98-99)

Позивачу також виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1709,36 за 8 дн. та 8760,47грн. за 41 дн., а також 3 жовтня 2017року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу по рішенню Тернопільського міськрайонного суду від 9 червня 2017 року. (а.с.101,103)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено на законних підставах, його у встановлений законом строк було повідомлено про наступне вивільнення, одночасно запропоновано вакантні посади , від яких він відмовився, та вищим виборним органом профспілки надано згоду на його звільнення. При цьому суд зазначив, що посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва на яку претендував позивач з 1.09.2016 року обіймав ОСОБА_2, який відповідав кваліфікаційним вимогам.

Відмовляючи у стягненні коштів місцевий суд вказав , що заробітна плата з 11 липня по 11 вересня 2017 року позивачу нарахована вірно, він не має права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення оскільки вона надається лише при наданні відпустки, та що компенсація за невикористані дні відпустки повинна розраховуватись із заробітної плати за період роботи протягом останнього року перед звільнення.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника , за його згодою, на іншу роботу .

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини третьої статті 41 Закону №1045 Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності та частини третьої статті 252 КзпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу , членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (обєднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Частиною 1 ст.43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1(крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу(профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації(профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації(профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації(профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті (ч.9 ст.43 КЗпП України).

З штатного розпису на 2016-2017 та 2017-2018 навчальні роки затвердженого управлінням освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації вбачається, що посада заступника директора з наукової роботи, на якій працював позивач, відсутня.

Враховуючи наведене та встановлені судом обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку що на початку 2016-20167 навчального року мали місце зміни в організації виробництва і праці внаслідок яких виводились одні посади, в тому числі позивача, та були введені нові посади. На 2017-2018 навчальний рік штатний розпис не змінювався.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу одночасно з попередженням про наступне вивільнення 11 липня 2017 року були запропоновані вакантні на той час у навчальному закладі посади від яких він відмовився і наказом №211-к від 7.09.2017 року з 11 вересня 2017 року його звільнено з посади заступника директора з наукової роботи.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулось без попередньої згоди вищого виборного органу профспілки, суд, у відповідності до вимог ч.9 ст. 43 КЗпП України, запитав згоду виборного органу на звільнення працівника. Тернопільська обласна організація профспілки працівників освіти і науки України 24 січня 2018 року надала згоду на звільнення позивача з посади заступника директора з наукової роботи.

За вказаних обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з наукової роботи не має.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_1 повинна була бути запропонована посада заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва не заслуговують уваги суду, оскільки на дату його попередження про наступне вивільнення (11.07.2017р.) та дату звільнення вона була зайнятою. Посилання апелянта , що вказана посада була вільною на дату попереднього незаконного звільнення (31.08.2016 р.) і тому повинна була бути запропонованою при попередженні про наступне вивільнення 11.07.2017 р. колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України особі, яка підлягає звільненню з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП повинні бути запропоновані всі вакантні посади на час такого попередження. Посада заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва станом на липень-вересень 2017 року була зайнятою.

Апеляційний суд не вбачає підстав і для перенесення дати звільнення позивача на 24.01.2018 року у звязку з отриманням згоди виборного органу на його звільнення під час розгляду справи судом про поновлення на роботі. Ч.9 ст.43 КЗпП України встановлено обовязок суду запитати згоду виборного органу на звільнення працівника з роботи і після її одержання або відмови у дачі згоди на звільнення працівника вирішити спір , однак це , на думку суду, не дає підстав для перенесення дати звільнення на дату надання виборним профспілковим органом згоди на звільнення та відповідно для оплати середнього заробітку за цей період як за час вимушеного прогулу.

У відповідності до ч.2 ст.235 КЗпП України суд при винесенні рішення про поновлення на роботі приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі судом першої інстанції не встановлено, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за період з 11.09.2017р. по 24.01.2018 р.

Заперечення представника відповідача про те що на звільнення позивача з роботи не потрібна згода профсспілкового органу не заслуговують уваги апеляційного суду, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду встановлено, що позивач з 17.03.2015 року був обраний на посаду заступника голови первинної профспілкової організації ТОКІППО і тому на його звільнення потрібна згода вищого органу цієї профспілки. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.

Доводи позивача, що суд при вирішенні спору застосував ст. 42 КзпП України і визначав переваги іншого працівника (ОСОБА_2М.) перед ОСОБА_1 стосовно залишення на роботі не відповідають дійсності та спростовуються мотивувальною частиною рішення, в якій місцевий суд констатує, що позивачу не могла бути запропонована посада заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва, оскільки наказом №173-к від 1.09.2016 року на вказану посаду призначено ОСОБА_2, який відповідав кваліфікаційним вимогам затвердженої посадової інструкції, зокрема мав науковий ступінь кандидата наук. Та обставина, що ОСОБА_2 було ознайомлено з посадовою інструкцією заступника директора з науково-методичної роботи 13.06.2016 року до прийняття на посаду не має правового значення для вирішення спору.

Посилання позивача на те, що на посаду заступника директора з науково-методичної роботи та міжнародного співробітництва приймаються особи за результатами конкурсу і він міг взяти участь у ньому не свідчать про незаконність його звільнення з посади заступника директора з наукової роботи за ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Щодо стягнення коштів повязаних із звільненням позивача з роботи апеляційний суд виходить з наступного .

Позивач вважає, що всі виплати повинні проводитись із середнього заробітку за два місяці роботи в червні-липні 2016року перед його звільненням в серпні 2016 року.

Суд апеляційної інстанції даний аргумент не може взяти до уваги, оскільки позивач виконував свої функціональні обовязки після його поновлення на посаді протягом липня-вересня 2017 року і йому нараховувалась заробітна плата з розрахунку посадового окладу 4334 ,00 грн, доплати за престижність 20% від посадового окладу - 866,80 грн та надбавки за вислугу років 1300,20 грн, тобто його місячна заробітна плата становила 6501,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що заробітна плата позивачу за період з 11 липня по 11 вересня 2017 року нарахована вірно, виходячи з заробітної плати заступника директора згідно штатного розпису на 2016 2017 навчальний рік, оскільки посадові оклади всіх заступників директора (4334.00 грн.) та надбавки за престижність визначені у розмірі 20% до посадового окладу (866.80 грн.) є одинаковими, а надбавка за вислугу років нарахована відповідно до стажу роботи позивача.

Вказаний середньоденний заробіток 433,40 грн також не може бути застосований і для нарахування компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до пункту 7 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року : Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців, або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду ( за винятком святкових і неробочих днів, вставлених законодавством ). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Зважаючи на те, що позивач у період з 1 вересня 2016 по 10 липня 2017 року не працював, нарахування компенсації за невикористану відпустку слід розраховувати шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки два місяці роботи на відповідну кількість днів відпрацьованого періоду: 4334,00 грн ( 21 день у липні ) + 6563,31 грн ( 30 днів у серпні ) + 2167,00 грн ( 11 днів у вересні ) = 13032.31 грн : 62 дні = 210,20 грн. Відповідно розмір компенсації за невикористану відпустку становитиме 210,20 грн x 56 днів =11771,20 грн. Суд першої інстанції вірно стягнув різницю між належною до виплати сумою компенсації та фактично виплаченою сумою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги по вказаних вимогах немає. Неврахування відповідачем заробітної плати за вересень 2017 року для визначення розміру компенсації за дні невикористаної відпустки не впливає на розмір сум, які підлягають виплаті.

Відповідно до ст. 57 Закону Про освіту держава забезпечує виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Отже правильним є висновок суду що умовою надання одноразової допомоги на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки (або її частини). Позивач не надав доказів про те що йому було відмовлено в наданні відпустки.

Апеляційний суд погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, який полягав у протиправних діях відповідача у звязку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі та вірно врахував тривалість вимушених змін, які настали в житті позивача та зусилля , які необхідно було докласти для відновлення звичного способу свого життя.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Зважаючи на те, що спір виник з трудових відносин судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 382, 285, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Івановича-залишити без задоволення..

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 4 липня 2018 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді Б.О.Гірський

ОСОБА_3