Провадження № 22-ц/783/5295/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: апелянта (позивача) ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3.,

представника відповідача ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОСОБА_4 Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми страхового відшкодування, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2, інтереси якого представляє адвокат ОСОБА_3, звернувся в суд із позовом до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОСОБА_4 Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор», третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми страхового відшкодування.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 10.08.2015 року у м. Львові на пр. Шевченка відбулося ДТП за участю автомобілів ОСОБА_6 та ОСОБА_2, внаслідок чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2015 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ОСОБА_6 застрахована у АСК «ОСОБА_4 Україна», позивач ОСОБА_2 звернувся до страхової компанії з заявою та усіма необхідними документами про здійснення страхового відшкодування. Однак стверджує, що АСК «ОСОБА_4 України» було виплачено йому лише 14191,66 грн., що є значно меншою від суми реальних збитків. Поряд з тим, покликаючись на вимоги п.36.6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування, зазначає, що розмір франшизи в сумі 510 грн. має бути відшкодована винуватцем ДТП ОСОБА_6 Крім того, стверджує, що у звязку із невиплатою у повному обсязі страхового відшкодування, ПАТ АСК «ОСОБА_4 Україна» завдала йому моральну шкоду, адже технічні пошкодження транспортного засобу зробили неможливим його використання, що призвело до порушення життєвого ритму позивача, зокрема особистого ділового життя повязаного із основним видом роботи, який є його джерелом доходу. У звязку із цим просить суд стягнути з ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ОСОБА_4 Україна» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 15062,14 грн., моральну шкоду в розмірі 2500 грн., та витрати на надання правової допомоги в розмірі 6333,6 грн.; стягнути з ОСОБА_6 суму франшизи у розмірі 510 грн., та вирішити питання про стягнення суми судового збору.

13 червня 2016 року позивач уточнив позовні вимоги, просив суд стягнути з ПАТ «АСК «ОСОБА_4 Україна» на користь ОСОБА_2 різницю недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13 986,94 грн., витрат за залучення експерта (Висновок №3076 від 15.09.2015 року) в розмірі 1075,20 грн., витрат за надання правової допомоги в розмірі 6333,6 грн.; стягнути з ТзОВ «Тавор» суму франшизи в розмірі 510 грн., та вирішити питання про стягнення суми судового збору. Зокрема стверджує, що винуватець ДТП ОСОБА_6 працює у ТзОВ «Тавор», та перебуває з ним у трудових відносинах, а відтак, саме воно повинно сплатити суму франшизи в розмірі 510 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОСОБА_4 Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми страхового відшкодування задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор» на користь ОСОБА_2 суму франшизи в розмірі 510 (пятсот десять) грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ОСОБА_4 Україна» про стягнення різниці недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13 986,94 грн., витрат за залучення експерта в розмірі 1075,20 грн. та 6333,6 грн. витрат на правову допомогу - відмовлено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор» на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 324 (триста двадцять чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що безпідставним посилання суду на те, що обовязок по відшкодуванню різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування, коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, виникає у товариства, працівником якого є винуватець ДТП, тобто ТзОВ «Тавор», у якому на момент ДТП працювала ОСОБА_6, яка є винуватцем транспортної пригоди. У цьому випадку у страховика не виникає обов язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати) Також, суд не звернув уваги, що згідно Висновку №3076 експертного автотоварознавчого дослідження від 15 вересня 2015 року вартість матеріального збитку в розмірі 28 178, 6 грн. складається з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу про що експертом зазначалося в його мотивувальній частині. Крім того, зазначає що безпідставною є відмова суду про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, оскільки відповідно до ч.4 ст.42 ЦПК України повноваження адвоката як представника можуть посвідчуватися ордером або договором. На підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_3, як представника до матеріалів справи було долучено копію договору про надання правової допомоги та свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльності. Крім того до матеріалів справи долучено усі необхідні документи на підтвердження витрат за надання правової допомоги (договір, квитанції про оплату, акт виконаних робіт, кошторис). Враховуючи вищенаведене просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ АСК «ОСОБА_4 Україна» про стягнення різниці недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13 986, 94 грн., витрат на залучення експерта в розмірі 1075,2 грн. та 6 333, 6 грн. витрат на правову допомогу, судового збору, - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ АСК «ОСОБА_4 Україна», - задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа судом апеляційної інстанції розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Галицького районного суду м.Львова у справі №461/9325/15-п від 09 вересня 2015 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП на накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Судом встановлено, ОСОБА_6 10.08.2015 року о 12 годині 50 хвилин, у м.Львові на пр.Шевченка, керуючи автомобілем марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1, на перехресті рівнозначних доріг не надала перевагу автомобілю марки «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_2, що наближався праворуч, внаслідок чого здійснила зіткнення з ним. Автомобілі отримали технічні пошкодження чим було завдано матеріальних збитків. ОСОБА_6 порушила п.16.12 Правил дорожнього руху України.

Власником автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_2, є ОСОБА_5.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Subaru», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у ПАТ СК «Українська страхова група», що підтверджується Полісом АІ/7598590 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії до 14.02.2016 року, страхувальник ОСОБА_2; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 50 000 грн., розмір франшизи 500 грн.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована у АСК «ІНГО Україна», що підтверджується Полісом АІ/3774374 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії до 30.09.2015 року, страхувальник ТзОВ «Тавор» (а.с.7); страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 50 000 грн., розмір франшизи 510 грн.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження по заяві ОСОБА_2 №3076 від 15 вересня 2015 року, складеного експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_7, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Subaru Outback 2.5 I 4АТ» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження у ДТП 10.08.2015 року, з урахуванням результатів його обстеження 18.08.2015 року, в цінах на дату ДТП, становить: 28178,60 грн. (двадцять вісім тисяч сто сімдесят вісім) грн. 60 (шістдесят) коп.

Разом з тим, згідно звіту №15256 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Subaru Outback 2.5 I 4АТ» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, від 15 жовтня 2015 року складеного на замовлення АСК «ІНГО-Україна», оцінювачем ОСОБА_8, матеріальний збиток завданий власнику КТЗ «Subaru Outback» реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження складає 17042,14 грн., з урахуванням ПДВ 14201,78 грн.

Страховиком приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ОСОБА_4 Україна» було виплачено ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Subaru Outback 2.5 I 4АТ» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, у розмірі 14191,66 грн.

Однак, вважаючи вказану суму недостатньою для відшкодування завданих збитків, ОСОБА_2 30.09.2015 року звернувся до АСК «Інго» зі заявою про перегляд суми страхового відшкодування (а.с.58).

Проте, АСК «Інго» повідомила позивачу про те, що виплата страхового відшкодування була проведена з урахуванням франшизи 510 грн., що в сумі склала 14191,66 грн.

Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно п.22.1. ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обовязок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

У відповідності до вимог ст.29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з розясненнями, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

З огляду на викладене, обовязок по відшкодуванню різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, виникає у товариства, працівником якого є винуватець ДТП, тобто ТзОВ «Тавор», у якому на момент ДТП працювала ОСОБА_6, яка є винуватцем транспортної пригоди. У цьому випадку у страховика не виникає обовязок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що страховиком у повному обсязі відшкодовано позивачу ОСОБА_2 витрати на відновлювальний ремонт з урахуванням зносу автомобіля в розмірі 14191 грн. 66 коп., в межах ліміту відповідальності, а відтак позовна вимога про стягнення з ПАТ «АСК» «Інго» на користь ОСОБА_2 різницю недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13 986,94 грн., витрат за залучення експерта (Висновок №3076 від 15.09.2015 року) в розмірі 1075,20 грн. до задоволення не підлягає.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції розяснював сторонам право заявити клопотання про призначення повторної автотоварознавчої експертизи для визначення вартості матеріального збитку понесеного позивачем внаслідок ДТП, з огляду на відмінності у Звіті №15256 та Висновку №3076, однак останні відмовилися від реалізації вказаного процесуального права. Таким правом апелянт не скористався й в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, судом першої інстанції, з врахуванням ст.12, п.36.6 ст.365 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також Постанови Галицького районного суду м.Львова від 09 вересня 2015 року вірно стягнуто з ТзОВ «Тавор» на користь ОСОБА_2 510 грн. суми франшизи.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_2 було виплачено суму страхового відшкодування, однак така виплата не відшкодувала завдану шкоду в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлена позивачем спірна сума має бути відшкодована шляхом виконання особою, яка завдала шкоди свого деліктного зобов'язання, яке зберігається до вчинення ним дій передбачених статтею 1194 ЦК України, а саме відшкодування потерпілій різниці між фактичним розміром понесеною нею шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає обставинам справи та доказам, що містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення питання витрат на правову допомогу у зв'язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи 02 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_3 укладено договір №38 про надання правової допомоги. (а.с.28, том 1).

Відповідно до свідоцтва №1763, виданого Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Львівської області 13.10.2010 року ОСОБА_3 має про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу згідного договору про надання правової допомоги №38 від 02.11.2015 року вартість послуг адвоката ОСОБА_3 становить 6 333 грн. 60 коп.

Відповідно до акту приймання - виконання робіт від 09.11.2015 року ОСОБА_2 приймає виконану адвокатом ОСОБА_3 роботу і зобовязується оплатити виконану роботу в сумі 6 500 грн.

Відповідно до аналізу змісту ст.ст.40, 42, 84, 88 ЦПК України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвоката під час вирішення цивільної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Оскільки, ОСОБА_2 на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, як доказ, долучив розрахунок витрат на правову допомогу(а.с.30), акт приймання-виконання робіт(а.с.31) та квитанцію про оплату(а.с.56-57), а відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, скасувавши рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року в частині вирішення питання витрат на правову допомогу в розмірі 6333, 60 та ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених вимог в розмірі 509, 85 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків , викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню або незастосування закону, який підлягає застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2. ч.1 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року в частині вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6333, 60 скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення яким:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 509, 85 грн..

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги розмірі 606,32 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.07.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_9