Провадження № 22-ц/802/349/18 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року місто ОСОБА_1

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Карпук А. К., Киці С. І.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7, про стягнення заборгованості спадкодавця зі сплати аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 із даним позовом, мотивуючи його тим, що 29.08.2014 р. загинув у зоні АТО ОСОБА_9, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 15.05.1998 року по 19.02.2009 року і від якого народилася дочка ОСОБА_8

Позивач вказує, що після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1. Єдиним власником даної квартири був померлий, заповіту він не складав. Спадкоємцями першої черги є мати померлого ОСОБА_5 і двоє його дітей ОСОБА_8, в інтересах якої діє вона як позивач у справі, та ОСОБА_7 - дитина ОСОБА_6С, з якою спадкодавець у зареєстрованому шлюбі не перебував. Оскільки зазначені особи - неповнолітні діти спадкодавця та його матір є спадкоємцями першої черги за законом, то ОСОБА_8, як дочка спадкодавця, є спадкоємцем 1/3 частини квартири №26 в будинку №4 по вул. 8Березня в м. Луцьку Волинської області.

Крім того, позивач вказувала, що станом на момент відкриття спадщини ОСОБА_9 мав заборгованість по сплаті аліментів на утримання дочки ОСОБА_8 в сумі 33162,39 грн. Отже, на момент смерті мав невиконаний обов'язок зі сплати аліментів, який також увійшов до складу спадщини і підлягає погашенню спадкоємцями у рівних частках - по 11 054,13 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: визнано за ОСОБА_8 право приватної власності на 1/3 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9; стягнуто з інших спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7, на користь ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, по 11 054,13 грн з кожного заборгованості за аліментами на утримання ОСОБА_8, яку мав ОСОБА_9 на день смерті 29.08.2014 р.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2016 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, заборгованості за аліментами скасовано та відмовлено в задоволенні позову в цій частині. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 березня 2018 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 14 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 С на користь ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, заборгованості за аліментами скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 11054, 13 грн заборгованості по аліментах, яка утворилась у ОСОБА_9, який помер 29.08.2014 року. Стягнуто зі ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7, на користь ОСОБА_8 11054, 13 грн заборгованості по аліментах, яка утворилась у ОСОБА_9, який помер 29.08.2014 року.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості зі сплати аліментів з неї та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено встановлений ст.1281 ЦК України строк, тобто строк предявлення вимоги до кредитора. Відповідач зазначає, що позивач, яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8, повинна була звернутися із відповідною вимогою кредитора до неї як боржника або із заявою до нотаріуса у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. Тобто судом помилково не застосовано до спірних правовідносин положення статей 1281, 1282 ЦК України, оскільки ці норми застосовуються у разі смерті боржника, у якого є борг перед кредитором.

У грудні 2018 року ОСОБА_8, яка на час нового розгляду справи судом першої інстанції досягла повноліття, а отже стала самостійним позивачем у даній справі, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вважає рішення суду законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, покликається на те, що строки, передбачені ст. 1281 ЦК України, у даному випадку до неї не підлягають застосуванню з огляду на її неповнолітність на час смерті батька.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 29 серпня 2014 року помер ОСОБА_9 Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Померлий заповіту не склав, спадкування здійснюється за законом. Спадкоємцями за законом першої черги є дочки померлого ОСОБА_8, ОСОБА_7 і його мати ОСОБА_5, які прийняли спадщину.

Відповідно до статей 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 6-2962цс16, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 23 травня 2018 року у справі N 192/2761/14, провадження N 61-4724св18.

З доводів апеляційної скарги, які заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 31 липня 2015 року звернулась до суду в інтересах неповнолітньої на той час дочки ОСОБА_8 із вимогою як кредитор померлого ОСОБА_9 (а.с.1 т.1).

До позовної заяви нею долучено ряд документів, які підтверджують те, що вона була обізнана про смерть ОСОБА_9, зокрема, копію свідоцтва про смерть, копію витягу з реєстру про реєстрацію у спадковому реєстрі спадкової справи №365/2014 від 30.12.2014 р., копію довідки від 30.01.2015 р. про надання пільг відповідно до ст.15 Закону України «Про статус ветеранів війни», копію постанови про закриття виконавчого провадження від 27.01.2015 р., копію постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.04.2015 р. та інші документи, на які позивач покликалась як на підставу своїх позовних вимог.

Також у судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 ствердила, що ОСОБА_1 - матері позивача ОСОБА_8 стало відомо про відкриття спадщини у строк до шести місяців з дня смерті спадкодавця.

Зазначене дає підстави вважати, що ОСОБА_1 в інтересах своєї неповнолітньої дочки як спадкоємця бажала прийняти спадщину та відповідно вчиняла дії, спрямовані на її прийняття, подавши до нотаріуса відповідну заяву у шестимісячний строк.

Проте, із документів, долучених до матеріалів справи, зокрема із розрахунку заборгованості державного виконавця вбачається, що за виконавчим листом по справі № 2-7863 від 11.02.2005 року, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області, з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 стягувалися аліменти на утримання дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частки від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, визначеного для дитини відповідного віку, починаючи з 05.10.2005 року.

Заборгованість за аліментами ОСОБА_9 перед ОСОБА_1 станом на 29 серпня 2014 року становила 33162,39 грн. (а.с.21 т.1).

Відповідно до ст. 179 СК України в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини і до внесення змін Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 р., аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на імя кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. У разі смерті того з батьків, з ким проживала дитина, аліменти є власністю дитини. І лише з 08.07.2017 року - з набранням чинності Закону № 2037-VIII від 17.05.2017 р. було внесено зміни до вказаної статті і з того часу встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Таким чином, належним кредитором у відносинах щодо права вимоги суми заборгованості з аліментів, присуджених на користь ОСОБА_1, з померлого ОСОБА_10 станом на 29 серпня 2014 року була саме ОСОБА_1, оскільки вона згідно із законом була власником цих аліментів.

Отже, посилання ОСОБА_8 на те, що будучи неповнолітньою на час відкриття спадщини та під час звернення із позовом її матері, вона не зобовязана була відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України подавати будь-які заяви в шестимісячний строк, тому ст. 1281 ЦК України в даному випадку також застосуванню не підлягає, є помилковим з наведених вище підстав.

Однак, ОСОБА_1 до подачі позову в суд не зверталася до спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в особі її законного представника ОСОБА_6 у спосіб та у строки, передбачені законом, із вимогою про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, яка залишилася після смерті спадкодавця.

Поняття «строк предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність».

Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків предявлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки предявлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов'язаннями, а також припинення таких зобов'язань.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення боргу за аліментами померлого включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитора вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред'явлення таких вимог, застосовується і до даних правовідносин.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15, з яким погодилась ОСОБА_11 Верховного Суду (постанова від 17 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18).

Верховний Суд розяснив, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред'явлення вимог кредиторів. Пред'явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. При цьому, на відміну від пред'явлення вимоги безпосередньо до спадкоємців, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов'язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Кредитор вправі звернутись до будь-якого нотаріуса за місцем відкриття спадщини, тобто до нотаріуса нотаріального округу за останнім місцем проживання померлого. В такому випадку нотаріус відкриває спадщину за заявою кредитора, адже Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» визначено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви спадкоємця про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини, претензії кредитора та ін. Нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 знала про відкриття спадщини після смерті спадкодавця. Проте лише у липні 2015 року позивач, що діяла від імені неповнолітньої дочки померлого, звернулася до відповідачів із заявою про пред'явлення вимоги щодо сплати боргу з аліментів померлого в розмірі 33162,39 гривень.

Встановивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції доходить висновку про недотримання позивачем передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку пред'явлення вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову в даній частині.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на це, безпідставними є доводи ОСОБА_8 про правильність застосування судом першої інстанції ст. 1270 ЦК України, а не положень ст.ст. 1281, 1282 ЦК України.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, не відповідає вимогам закону, і це відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Разом з тим, відповідно до норм ч.4 ст. 367 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції не додержано вимог матеріального права, суд, виходячи за межі апеляційного розгляду справи, вважає за необхідне скасувати рішення та відмовити у позові в частині стягнення заборгованості з аліментів і з другого відповідача неповнолітньої ОСОБА_7, в інтересах якої діє її мати ОСОБА_6, які не подавали апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 в даній справі скасувати.

В позові ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7, про стягнення заборгованості спадкодавця зі сплати аліментів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді