ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 686/6888/15-ц

провадження № 61-1134св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Хмельницька міська рада,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Мороз В. О., та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 11 грудня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Хмельницька міська рада, про виділ в натурі часток житлового будинку (домоволодіння), що є у спільній частковій власності, та визначення порядку користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку є власниками в рівних частках 22/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1. Власниками інших 78/100 часток домоволодіння є відповідачі в рівних частках. Фактично будинок, який перебуває у власності сторін, складається з двох відокремлених квартир, що мають самостійний вхід і систему комунікацій. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці фактичною площею 0,0537 га, яка відноситься до земель комунальної власності.

Позивачі посилаються на те, що між ними і відповідачами виникають постійні суперечки стосовно користування спільним майном, згоди щодо його поділу в добровільному порядку вони досягти не можуть. Вважають, що належні їм 22/100 часток домоволодіння підлягають виділенню за рішенням суду з одночасним встановленням порядку користування земельною ділянкою площею 0,0537 га шляхом передачі їм у користування тієї частини ділянки, на якій розташована і яка обслуговує частину домоволодіння, що ними використовується.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що після проведення реконструкції будинку конфігурації і площі приміщень, які просять виділити собі у власність позивачі, змінилися і не відповідають вказаним у правовстановлюючих документах та у позовній заяві. Так як поділ в натурі спірного домоволодіння з цих підстав неможливий, не підлягає задоволенню і вимога про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Суд також вказав, що питання користування подвір'ям домоволодіння вже вирішене рішенням суду, ухваленим у 1969 році, яке не скасоване.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 11 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про неможливість проведення поділу домоволодіння у зв'язку з самочинною реконструкцією тієї його частини, що перебуває у користуванні позивачів, і відсутністю правовстановлюючих документів із зазначенням нових площ приміщень. Вважаючи, що визначення порядку користування земельною ділянкою залежить від вирішення питання поділу в натурі житлового будинку, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

У грудні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися з касаційною скаргою, в якій просять рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 11 грудня 2017 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявники зазначають, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 376 ЦК України, яка визначає правовий режим об'єктів самочинного будівництва, так як подані ними докази достовірно підтверджують, що реконструкція будинку відбувалася за наявності проектної і дозвільної документації. Суд апеляційної інстанції допущені судом першої інстанції порушення не усунув, натомість помилково послався на те, що після проведення ними реконструкції будинок вважається об'єктом самочинного будівництва.

Зазначили, що висновком судової будівельно-технічної експертизи підтверджено технічну можливість виділення в натурі частини будинку, що перебуває у їх користуванні, що свідчить про відсутність перешкод у задоволенні вимог про його поділ.

Помилковим вважають висновок про неможливість встановлення порядку користування земельною ділянкою до вирішення питання про поділ будинку, так як право на отримання в користування частини земельної ділянки є їх правом як співвласників домоволодіння, яке на ній розташоване. Зміст такого права залежить від розміру їх часток у спільній частковій власності на будинок, а не від поділу цього будинку в натурі, як помилково зазначили суди першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 9 лютого 2018 року зупинено виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2017 року в частині стягнення судових витрат.

У лютому 2018 року відповідач ОСОБА_8 подав відзив на касаційну скаргу, в якому послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що на момент розгляду справи право власності на будинок з новими конфігураціями приміщень і площами, що створені в результаті реконструкції і перебудови, не зареєстровано, що свідчить про правомірність посилання суду першої інстанції в обґрунтування відмови у позові на положення статті 376 ЦК України і пункт 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року. Позивачами не спростовано, що приміщень, які вони просять виділити собі у власність, фактично не існує у зв'язку з їх переплануванням і перебудовою, тому суд правильно відмовив у задоволенні вимоги про їх виділ в натурі. Доводи заявників про те, що реконструкцією не змінено зовнішні геометричні розміри фундаменту будинку і не порушено прав відповідачів як співвласників домоволодіння є безпідставними, оскільки проведення надбудови другого поверху підтверджено і такі дії призвели до збільшення навантаження на фундамент, у зв'язку з чим стіна, що розділяє належні позивачам і відповідачам частини будинку, зазнала пошкоджень і деформувалася. Вважає, що суд правильно відмовив у задоволенні вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою, так як у 1969 році рішенням народного суду міста Хмельницького такий порядок уже визначено, подвір'я домоволодіння залишено у спільному користуванні співвласників і це рішення не скасоване та є чинним. Вимога про визначення порядку користування землею є аналогічною тій вимозі, що розглядалася народним судом міста Хмельницького, і правових підстав для її повторного розгляду немає. Заявники помилково посилаються в обґрунтування касаційної скарги на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-841цс16, так як у даній справі Верховним Судом України роз'яснено право співвласників на встановлення порядку користування ділянкою у разі, якщо такий порядок між сторонами не встановлено і не погоджено.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що згідно з рішенням виконкому Хмельницької міської ради депутатів трудящих № 56 від 27 січня 1959 року ОСОБА_11 відведено земельну ділянку АДРЕСА_1 загальною площею 500 кв.м.

За договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно і житловою площею до 60 кв.м від 19 лютого 1960 року ОСОБА_11 надано в безстрокове користування земельну ділянку з відібранням у нього як забудовника зобов'язання на наданій ділянці збудувати жилий одноповерховий цегляний будинок житловою площею 53,45 кв.м на три кімнати, на відстані трьох метрів від червоної лінії забудови, глинобитний сарай, а також обгородити садибу, здійснити у межах ділянки висадку дерев, посадити квіти між будинком та вулицею, влаштувати тротуар у межах земельної ділянки.

13 листопада 1961 року Хмельницьким міжміським БТІ зареєстровано за ОСОБА_11 право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1, розміщене на земельній ділянці площею 500 кв.м, що складається з одного будинку.

Рішенням народного суду м. Хмельницький від 19 листопада 1969 року виділено ОСОБА_11 частину будинку АДРЕСА_1, яка в ідеальній частці становить 43%; ОСОБА_12 виділено 57% цього будинку. Подвір'я присуджено залишити в спільному користуванні. Після ухвалення рішення у всіх наступних матеріалах інвентаризаційної справи на будинок номер домоволодіння вказується «НОМЕР_1» замість «НОМЕР_2».

2 червня 1971 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_13 43/100 часток будинку та надвірні будівлі, які відносяться до цієї частини будинку, по АДРЕСА_1. У постійне користування ОСОБА_13 перейшли дві кімнати загальною площею 31,2 кв.м, прибудова «а», сарай «Б» та льох «б».

12 жовтня 1973 року ОСОБА_13 продала належні їй 43/100 частки будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 ОСОБА_14

11 березня 2000 року ОСОБА_12 відчужила, а ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9 набули у власність за договором міни 57/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд, що складалися із: житлової кімнати 2-1 площею 9,9 кв.м, житлової кімнати 2-2 площею 9,9 кв.м, житлової кімнати 2-3 площею 20,9 кв.м, кухні 2-4 площею 6,7 кв.м, коридору І площею 4,7 кв.м, ванної ІІ площею 1,8 кв.м.

12 травня 2003 року ОСОБА_14 подарував ОСОБА_15 та ОСОБА_16 належні йому 43/100 часток житлового будинку разом з відповідною частиною господарчих та побутових споруд і будівель по АДРЕСА_1.

13 серпня 2004 року ОСОБА_15 та ОСОБА_16 продали ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9 21/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1, які складаються з господарських будівель: цегляних хлівів «К», «З», «Ж», шлакобетонного льоху «б», цегляної вбиральні «Л».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_15 помер і після його смерті належні йому 11/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_17

9 серпня 2008 року ОСОБА_16 подарувала ОСОБА_18 11/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1.

6 травня 2009 року ОСОБА_16, діючи від імені ОСОБА_17, та ОСОБА_18 продали ОСОБА_4, ОСОБА_19, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 22/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1. У власність покупців у рівних частках кожному перейшла частина будинку, що складається із: кухні 1-1 площею 8,1 кв.м, житлової кімнати 1-2 площею 12,8 кв.м, житлової кімнати 1-3 площею 18,4 кв.м, коридору 1-4 площею 14,5 кв.м, житлової кімнати 1-5 площею 20,3 кв.м, топочної 1-6 площею 2,8 кв.м, коридору 1-7 площею 2,4 кв.м, надвірних будівель - гараж за планом земельної ділянки літ. І.

Згідно з довідкою, виданою Управлінням архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів № 1398/03-01-16 від 6 липня 2012 року, адреса АДРЕСА_1.

Станом на час розгляду справи сторони є співвласниками будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у наступних частках: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 належать у рівних частках 22/100 часток домоволодіння; ОСОБА_8, ОСОБА_10 і ОСОБА_9 належать у рівних частках 78/100 часток домоволодіння. Між сторонами встановлено фактичний порядок користування будинком і спору з даного приводу немає.

Судами також встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 здійснюють реконструкцію і добудову частини будинку по АДРЕСА_1, що перебуває в їх користуванні.

Згідно з висновком експерта № 3069/3070/15-26 від 26 лютого 2016 року, складеним за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, приміщення, які просять виділити собі у власність позивачі, а саме: кухня 1-1 площею 8,1 кв.м, житлова кімната 1-2 площею 12,8 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 18,4 кв.м, коридор 1-4 площею 14,5 кв.м; житлова кімната 1-5площею 20,3 кв.м, топочна 1-6 площею 2,8 кв.м та коридор 1-7 площею 2,4 кв.м на час обстеження є перепланованими і добудованими та не відповідають наведеній площі.

Відповідно до проекту реконструкції житлового будинку з добудовою гаража по АДРЕСА_1 від 2012 року, складеного ФОП ОСОБА_20, за результатами проведеної реконструкції відбулась зміна конфігурації та площі приміщень в будинку, а саме: кухні 1-1 площею 8,1 кв.м, житлової кімнати 1-2 площею 12,8 кв.м, житлової кімнати 1-3 площею 18,4 кв.м, коридору 1-4 площею 14,5 кв.м, житлової кімнати 1-5 площею 20,3 кв.м, топочної 1-6 площею 2,8 кв.м, коридору 1-7 площею 2,4 кв.м, на приміщення наступних площ та конфігурацій: передпокій 1 площею 4,1 кв.м, коридор 2 площею 4,2 кв.м, кухню 3 площею 8,2 кв.м, туалет 4 площею 3,2 кв.м, гардероб 5 площею 2,5 кв.м, житлову кімнату 6 площею 17,3 кв.м, житлову кімнату площею 8,5 кв.м, гараж 8 площею 12,3 кв.м (перший поверх), сходову клітину 1 площею 4,5 кв.м, коридор 2 площею 9,4 кв.м, кухню 3 площею 9,5 кв.м, туалет 4 площею 4,9 кв.м, кладову 5 площею 4,3 кв.м, житлову кімнату 6 площею 16,2 кв.м, житлову кімнату 7 площею 13,3 кв.м та кладову 8 площею 4,5 кв.м (другий поверх).

Висновком експерта № 446/016 від 22 березня 2017 року також підтверджено, що приміщень з площею, які просять виділити собі у власність позивачі, на даний час фактично не існує.

При порівнянні плану будинку, наведеного в додатку № 15 до висновку експерта № 446/016 від 22 березня 2017 року, і плану будинку з інвентаризаційної справи на домоволодіння, судами встановлено, що позивачами здійснено прибудову до будинку зі сторони приміщень, якими вони фактично користуються, а саме прибудову, в якій облаштовано вхід до будинку з двору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, посилався на проведення позивачами реконструкції частини будинку, що призвело до зміни конфігурацій і площ його кімнат, та самочинної прибудови, у зв'язку з чим приміщень, які просять виділити собі у власність позивачі, фактично не існує, провести поділ самочинно добудованого і реконструйованого будинку неможливо. За відсутності можливості поділити домоволодіння в натурі неможливим є і вирішення питання про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено частиною першою статті 364 ЦК України.

Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У розумінні статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності, тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

Пунктом 1 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, в редакції Порядку на час початку проведення робіт по реконструкції будинку, визначено, що будівельні роботи - це роботи з нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення діючих підприємств, реставрації, капітального ремонту.

Згідно з Державними будівельними нормами України ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», реконструкцією житлового будинку є перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв'язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників. Прибудова - це вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку. Надбудовою є вид реконструкції, при якій збільшується площа житлового будинку шляхом улаштування над його верхнім поверхом одного або декількох додаткових поверхів.

Будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та реєстрації відповідною Інспекцією декларації щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорії складності. Реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об'єктів будівництва може проводитися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою (стаття 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункти 2, 4 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, в редакції Порядку на час початку проведення робіт по реконструкції будинку).

Зазначаючи про проведення позивачами самочинної реконструкції і прибудови до тієї частини будинку АДРЕСА_1, що перебуває в їх користуванні, суди не звернули увагу, що така реконструкція відбувалася на підставі проектної документації, розробленої ФОП ОСОБА_21, та декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Хмельницькій області 11 червня 2014 року за № ХМ 69.

Розроблення перед початком будівельних робіт проектної документації і реєстрація відповідною Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 376 ЦК України щодо правових наслідків самочинного будівництва, на які в обґрунтування підстав відмови у позові посилалися суди першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Так як суд першої інстанції, з яким помилково погодився апеляційний суд, при вирішенні справи в частині вирішення позовних вимог про виділ в натурі частки житлового будинку (домоволодіння) допустив неправильне застосування норм матеріального права і безпідставно застосував до спірних правовідносин статтю 376 ЦК України, касаційний суд доходить висновку про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій у відповідній частині із ухваленням у цій частині нового рішення.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, друга статті 364 ЦК України).

При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) в окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Позивачі просять виділити їм у власність наступні приміщення будинку АДРЕСА_1: кухню 1-1 площею 8,1 кв.м, житлову кімнату 1-» площею 12,8 кв.м, житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв.м, коридор 1-4 площею 14,5 кв.м, житлову кімнату 1-5 площею 20,3 кв.м, топочну 1-6 площею 2,8 кв.м, коридор 1-7 площею 2,4 кв.м, які в сукупності складають самостійний об'єкт нерухомого майна, мають окремий вихід і самостійне під'єднання до всіх комунікацій.

Враховуючи, що після початку реконструкції частини будинку АДРЕСА_1 приміщень з такою площею вже не існує, а конфігурації кімнат в будинку та його загальна площа змінилися, при вирішенні питання про виділення частини будинку в натурі технічна можливість його поділу повинна перевірятися з урахуванням цих змін.

Стаття 11 ЦПК України у редакції Кодексу на час звернення з позовом та вирішення справи судами попередніх інстанцій встановлювала, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так як ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за весь період перебування справи у провадженні суду першої інстанції не уточнили своїх вимог і не просили виділити їм у натурі частку житлового будинку з урахуванням змін конфігурації і площ приміщень, що відбулися у зв'язку з реконструкцією, задовольнити позовні вимоги у заявленій позивачами редакції немає правових підстав, тому касаційний суд відмовляє у позові в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою площею 500 кв.м, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що встановлення порядку користування земельною ділянкою неможливе до вирішення питання про виділення в натурі належної позивачам частки будинку.

Проте такий висновок судів попередніх інстанцій є передчасним.

Згідно зі статтею 120 ЗК України в редакції Кодексу на час придбання позивачами частки домоволодіння, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Відповідно до статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Як роз'яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, загальні правила вирішення спорів щодо порядку володіння й користування земельною ділянкою застосовуються також у випадку, коли належний особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований належний співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК).

При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Саме до такого зводяться висновки, висловлені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

Обґрунтовуючи свій висновок про відсутність правових підстав для встановлення порядку користування спірною ділянкою тим, що вирішення цієї вимоги є неможливим до виділення в натурі кожному із співвласників належних їм часток у розташованому на ділянці нерухомому майні, суд першої інстанції, з яким помилково погодився апеляційний суд, не врахував положень статей 88, 120 ЗК України, сукупний аналіз яких свідчить про те, що особа, яка набула право власності на частку у нерухомому майні, розташованому на земельній ділянці, має право отримати в своє користування частину земельної ділянки пропорційно розміру своєї частки у праві власності на будинок. У разі наявності між сторонами спору щодо порядку володіння і користування ділянкою такий порядок може визначатися судом.

Та обставина, що рішенням народного суду м. Хмельницький від 19 листопада 1969 року подвір'я спірного домоволодіння залишено у спільному користуванні співвласників будинку, не є підставою для відмови у встановленні порядку користування спірною земельною ділянкою, так як розташований на земельній ділянці будинок, у порівнянні з будівлею 1969 року, добудовано і переплановано, а частки співвласників у майні і фактичні площі, які перебувають у їх користуванні, зазнали змін.

Стаття 213 ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час ухвалення оскаржених судових рішень, встановлювала, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу на час прийняття оскаржених судових рішень, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції при вирішенні позову в частині вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 500 кв.м, яка виділена під домоволодіння АДРЕСА_1, не дослідив наявні у справі висновки експертів за результатами проведення будівельно-технічної та додаткової будівельно-технічної експертизи, якими запропоновано кілька варіантів визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, та докази, що стосуються порядку користування земельною ділянкою, який фактично склався між сторонами. Також суд не перевірив, чи забезпечують запропоновані варіанти вільну можливість всім співвласникам користуватися тією часткою нерухомого майна, що знаходиться в їх фактичному використанні, тобто не розглянув заявлену у позові вимогу по суті.

Апеляційний суд допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не усунув, доводи апеляційної скарги не перевірив і оцінки їм не надав, помилково погодившись з висновком про те, що встановлення порядку користування спірною ділянкою є неможливим до виділення в натурі кожному із співвласників належних їм часток у розташованому на ділянці нерухомому майні.

Згідно з підпунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи, що судом першої інстанції не вирішено по суті справу в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до заявлених позивачем вимог, не надано оцінки наявним у справі доказам щодо фактичного порядку користування спірною ділянкою, не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, подані сторонами докази не досліджено, ухвалені судами у цій частині судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому, в силу статті 411 ЦПК України, підлягають скасуванню з передачею справи у відповідній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, дослідити запропоновані експертами можливі варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою, встановити, який фактичний порядок користування ділянкою існує між співвласниками домоволодіння, та, перевіривши, чи не порушують запропоновані варіанти права кожного зі співвласників вільно користуватися належним йому майном, ухвалити судове рішення по суті позовних вимог відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про ухвалення нового рішення в частині вирішення вимогпро виділ в натурі часток житлового будинку та про передачу справи на новий розгляд в частині вирішення вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою, здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки в частині вирішення позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою справа передається на новий розгляд, до ухвалення в цій частині рішення по суті немає підстав для відшкодування відповідачам понесених ними витрат з оплати додаткової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої виносилося питання щодо можливих варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Відмова суду касаційної інстанції у задоволенні позовних вимог про виділ в натурі часток житлового будинку (домоволодіння) є підставою для стягнення з позивачів на користь відповідачів компенсації витрат з оплати будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої виносилося питання щодо встановлення реально існуючих площ і конфігурацій приміщень тієї частини будинку, якими користуються позивачі.

З огляду на таке, з кожного з позивачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь кожного з відповідачів: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 у відшкодування судових витрат підлягає стягненню по 246 грн 40 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 11 грудня 2017 року скасувати.

В частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про виділ в натурі часток житлового будинку (домоволодіння), що є у спільній частковій власності, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити.

Справу в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про визначення порядку користування земельною ділянкою передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 у відшкодування судових витрат на користь ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 по 246 грн 40 коп. кожному.

Стягнути з ОСОБА_5 у відшкодування судових витрат на користь ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 по 246 грн 40 коп. кожному.

Стягнути з ОСОБА_6 у відшкодування судових витрат на користь ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 по 246 грн 40 коп. кожному.

Стягнути з ОСОБА_7 у відшкодування судових витрат на користь ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 по 246 грн 40 коп. кожному.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак