Номер провадження: 22-ц/785/2317/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря Озарчук В.С.

з участю: представника позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 і апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2017 року (в складі судді Погрібного С.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту та договору поруки припиненими та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за процентами,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

03.08.2012 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі-Банк) про визнання договору кредиту та договору поруки припиненими з 26.12.2008 року.

Позов обґрунтовано наступним.

02.11.2006 року між Банком і ОСОБА_2 укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 643 553 швейцарських франків на строк до 02.11.2027 року зі сплатою 7,99% річних. 02.11.2006 року між Банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 55640 відповідно до умов якого поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором у повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 0 від 02.11.2006 року, як в існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року задоволено позов Банка про стягнення заборгованості по кредитному договору і з позичальника та поручителя на користь Банка суд стягнув заборгованість у розмірі 2 961 802,46 гривень, яка складалась із: заборгованості по основному та простроченому кредиту у розмірі 2 840 314,57 гривень (еквівалент 620 163,06 швейцарських франків); заборгованості по строковим та простроченим процентами за користування кредитом у розмірі 116 115,10 гривень (еквівалент 25 352,93 швейцарських франків); пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом (еквівалент 434,93 швейцарських франків); пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3 380,83 гривень (738,18 швейцарських франків).

Звертаючись у 2008 році із позовом про стягнення заборгованості Банк застосував своє право на дострокове повернення кредиту, а суд, приймаючи рішення, задовольнив вимоги Банка до ОСОБА_2 про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів.

Рішення суду від 06.087.2008 року виконано позичальником ОСОБА_2 у добровільному порядку 26.12.2008 року, коли вона передала Банку 3 026 087,43 гривень, що на той час повністю покрило її заборгованість перед Банком.

Посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_2 26.12.2008 року виконала рішення суду від 06.08.2008 року і достроково повернула кредит та нараховані проценти, відповідно до вимог ст. 599 ЦК України кредитний договір і договір поруки припинені з підстав виконання, проведеного належним чином, позивачі просили позов задовольнити.

Відповідач, Банк в особі представника, позов не визнав і 02.06.2016 року звернувся із зустрічним позовом про стягнення з відповідачів позичальника ОСОБА_2 і поручителя ОСОБА_2 заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом в період з 01.06.2013 року по 31.05.2016 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків

Зустрічний позов обґрунтовано наступним.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, на виконання рішення суду від 06.08.2008 року, здійснили часткове погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 02.11.2006 року. На момент звернення із позовом рішення суду у повному обсязі не виконане, у зв язку з чим заборгованість за кредитом зменшилась до 241 719,39 швейцарських франків (без врахування заборгованості за процентами та пені). Згідно умов п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник повинен сплачувати проценти у розмірі 7,99% річних. Позичальник продовжує користуватися кредитними коштами, що є підставою для нарахування процентів за таке користування.

Посилаючись на те, що за правовим висновком Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1206 цс15, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, Банк просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2017 року зустрічний позов Банка задоволено: суд стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь Банка заборгованість по сплаті процентів за кредитним договором № 0 від 02.11.2006 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків і судові витрати. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у позові відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник поручителя ОСОБА_2 просить рішення суду від 16.06.2017 року скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 і відмовити Банку у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення чинному законодавству і фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі позичальника ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду від 16.06.2017 року, відмовити Банку у задоволенні позову та задовольнити її позов і позов ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника поручителя ОСОБА_2 зазначає: суд необґрунтовано прийняв до провадження зустрічну позовну заяву Банка у березні 2017 року, оскільки предявлення зустрічного позову можливе до початку розгляду справи судом по суті; Банк у свій час скористався правом на дострокове стягнення кредиту та нарахованих процентів; рішенням суду від 06.08.2008 року із позичальника і поручителя стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 961 802,46 ривень; Банк не звертався до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду від 06.08.2018 року; позичальник ОСОБА_2 добровільно виконала рішення суду від 06.08.2008 року і сплатила Банку 3 026 087,43 гривень, що на той час повністю покрило її заборгованість перед Банком; Банк звернувся у 2008 році із позовом про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у сумі 2 961 802,46 гривень, а не частково і на підставі рішення суду від 06.08.2008 року стягнуто повну суму заборгованості станом на 06.08.2008 року, що вбачається з самого рішення суду; висновок суду першої інстанції про те, що сума заборгованості 2 961 802,46 гривень є еквівалентом валюти зобовязання за укладеним договором станом на момент постановлення судового рішення не знайшов свого підтвердження; суд дійшов невірного висновку, що добровільне виконання рішення суду від 06.08.2008 року у повному обсязі є частковою виплатою боржником кредитного зобовязання, оскільки це не відповідає дійсним обставинам справи; позивач за первісним позовом ніколи не ставила питання про прощення боргу або про припинення зобовязання за домовленістю сторін, тому довільна трактовка судом листа Банку про виконання зобовязань кредитором є невідповідністю висновків суду обставинам справи; позичальник виконала свої зобовязання належним чином і у повному обсязі; відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняєься з припиненням забезпеченого порукою зобовязання, а тому договір поруки припинений з 26.12.2008 року; відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом; після виконання 26.12.2008 року позичальником зобовязання про дострокове повернення кредиту, Банк звернувся до поручителя як до солідарного відповідача з вимогою про стягнення боргу за договором кредиту 10.07.2009 року, що перевищувало шестимісячний строк, яким законодавець обмежує право звернення кредитора до поручителя за виконання порушеного позичальником зобовязання.

Апеляційна скарга позичальника ОСОБА_2зазначає: суд необґрунтовано прийняв до провадження зустрічну позовну заяву Банка у березні 2017 року, оскільки предявлення зустрічного позову можливе до початку розгляду справи судом по суті; Банк, на виконання вимог п.п.5.5 та 5.7 кредитного договору, у 2008 році скористався правом на звернення до суду із позовом про дострокове стягнення кредиту та нарахованих процентів; рішення суду від 06.08.2008 року про дострокове стягнення кредиту та процентів набрало чинності 22.08.2008 року, і, у встановленому законом порядку Банком не оскаржувалось; станом на 26.12.2008 року позичальник у повному обсязі виконала свої зобовязання по кредитному договору від 02.11.2006 року; суд першої інстанції частково погодився з такими твердженнями, зазначивши про часткове стягнення заборгованості у розмірі 2 961 802,46 гривень; суд, із посиланням на практику Верховного Суду України дійшов вірного висновку, що при стягненні заборгованості суд мав право стягнути заборгованість в іноземній валюті; Банк просив стягнути заборгованість в іноземній валюті, а суд мав право стягнути заборгованість в іноземній валюті із вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу; суд зробив висновок, що сума коштів 2 961 802,46 гривень є еквівалентом валюти зобов язання, що не відповідає змісту рішення суду від 06.08.2008 року; у грудні 2008 року Банк звернувся із клопотанням до суду про скасування заходів забезпечення позову, які були скасовані на підставі ухвали від 12.12.2008 року, а 26.12.2008 року позичальник виконала рішення суду і достроково погасила кредит та проценти по кредиту; суд дійшов неправильного висновку, ототожнюючи лист погашення позики та прохання зняти заборону на відчуження нерухомого майна із заявою про прощення боргу; позивач за первісним позовом ніколи не ставила питання про прощення боргу або про припинення зобовязання за домовленістю сторін, а тому довільна трактовка листа банку про виконання зобовязань кредитором є невідповідністю висновків суду обставинам справи; позичальник, виконавши рішення суду від 06.08.2008 року у добровільному порядку шляхом передачі Банку 3 026 087,43 гривень, позичальник виконана свої зобовязання належним чином і у повному обсязі; лист від 26.12.2008 року Банка є повідомленням кредитора про погашення позики відповідно до ст. 545 ЦК України; договір поруки був припинений з часу виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, тобто з 26.12.2008 року; після виконання 26.12.2008 року позичальником рішення про дострокове повернення кредиту Банк звернувся із позовом до поручителя, як до солідарного боржника з вимогою про стягнення боргу у липні 2009 року, тобто з пропуском 6 місячного строку, визначеного ч.4 ст. 559 ЦК України; ствердження суду, що Банк звернувся із позовом у квітні 2008 року не відповідає дійсним обставинам, оскільки позовна заява Банка зареєстрована 10.07.2009 року; позивачі за первісним позовом обґрунтували свою позицію зокрема із посиланням на правову позицію Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1206цс15 про те, що лише наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору; зазначена правова позиція стосується виключно коли судове рішення про задоволення вимог кредитора не виконане боржником, а у даній справі рішення суду від 06.08.2008 року виконано позичальником у повному обсязі.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Представник Банка не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційні скарги.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

02.11.2006 року між Банком і ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 643 553 швейцарських франків на строк до 02.11.2027 року зі сплатою 7,99% річних. 02.11.2006 року між Банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 55640 відповідно до умов якого поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором у повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 0 від 02.11.2006 року, як в існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.7,8,42-50 т.1,70-79 т.4).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року задоволено позов Банка про стягнення заборгованості по кредитному договору і з позивачів на користь Банка суд стягнув заборгованість у розмірі 2 961 802,46 гривень, яка складалась із: заборгованості по основному та простроченому кредиту у розмірі 2 840 314,57 гривень (еквівалент 620 163,06 швейцарських франків); заборгованості по строковим та простроченим процентами за користування кредитом у розмірі 116 115,10 гривень (еквівалент 25 352,93 швейцарських франків); пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом (еквівалент 434,93 швейцарських франків); пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3 380,83 гривень (738,18 швейцарських франків), а.с.61-64 т.1.

26.12.2008 року, по квитанції №48, позичальник ОСОБА_2 сплатила на рахунок Банка 3 026 087,43 гривень, що станом на 26.12.2008 року становило еквівалент 388 457,95 доларів США (а.с.14 т.2).

Банк визнав факт того, що 26.12.2008 рокуза кредитним договором № 0 від 02.11.2006 року - 26.12.2008 року позичальник сплатила 3 026 087,43 гривень, однак зазначав, що 26.12.2008 року відбулося часткове погашення кредиту у звязку зі зміною курсу іноземної валюти.

02.06.2016 року Банк звернувся із зустрічним позовом про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом в період з 01.06.2013 року по 31.05.2016 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків, які нараховані на суму заборгованості по кредиту у розмірі 241 719,39 швейцарських франків (а.с.1-3,14 т.3).

Судом апеляційної інстанції нові обставини справи не встановлювались.

Між сторонами виникли правовідносини із зобовязань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги позичальника про визнання правочину припиненим виходив з того, що позичальник заявила вимоги про визнання іпотеки припиненою (а.с.234,234 зворот т.3).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_2 03.08.2012 року в суді заявила позовні вимоги про визнання кредитного договору між Банком та нею про надання споживчого кредиту № 0 від 02.11.2006 року припиненим з 26.12.2008 року (а.с.2-5 т.1).

Протягом розгляду справи в суді першої інстанції з серпня 2012 року по червень 2017 року позивач, позичальник ОСОБА_2, свої позовні вимоги про визнання кредитного договору № 0 від 02.11.2006 року припиненим не уточнювала, не доповнювала і не змінювала позовні вимоги шляхом визнання іпотеки припиненою.

Наведене свідчить про те, що висновки суду першої інстанції щодо того, що позичальника заявила вимоги про визнання іпотеки припиненою не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки виходять за межі позовних вимог, які в дійсності були заявлені позичальником ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч.ч.1,6 ЦПК України)

Зважаючи на те, що позовні вимоги позичальника ОСОБА_2 про визнання припиненим кредитного договору № 0 від 02.11.2006 року не були предметом розгляду в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, в силу ст. 367 ЦПК України, не вправі робити правові висновки з приводу доведеності або недоведеності позовних вимог позичальника ОСОБА_2 про визнання припиненим кредитного договору№ 0 від 02.11.2006 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові поручителю ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою виходив з того, що у квітні 2008 року Банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості із позичальника та поручителя, є рішення суду про стягнення заборгованості, яким зокрема встановлені обставини дійсності та чинності поруки, що в силу ст. 61 ч.3 ЦПК України не доказується при розгляді інших справ, тому суд відмовляє у позові про визнання припиненим договору іпотеки (а.с.235,235 зворот т.3).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 598 ч.1, 599 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.ч.1,2 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ч.1 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно із розділом 11 Порядок дострокового повернення кредиту кредитного договору № 0 від 02.11.2006 року, - «відповідно до ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин у п. п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення Банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дня одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку не отримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення Банку чи у разі не отримання пози чальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку» (а.с.76 т.4).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року задоволено позов Банка про стягнення заборгованості по кредитному договору і з позичальника ОСОБА_2 та його поручителя ОСОБА_2 на користь Банка суд стягнув заборгованість у розмірі 2 961 802,46 гривень, яка складалась із заборгованості по кредиту, процентам і пені станом на серпень 2008 року.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що відповідно до умов кредитного договору, за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк, Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями, Банк, як кредитор, на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, з чим погодився й суд, який 06.08.2008 року задовольнив позов Банка.

На виконання рішення суду від 06.08.2008 року позичальник ОСОБА_2 26.12.2008 року, по квитанції №48, сплатила на рахунок Банка 3 026 087,43 гривень.

Звернення із позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 559 ч.1, ст. 599 ч.1 ЦК України).

Зважаючи на те, що Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни, колегія суддів дійшла висновку, що строк дії договору поруки припинився 06.08.2008 року.

За таких обставин, позов поручителяпро визнання припиненим договору поруки № 55640 від 02.11.2006 року, укладеним між Банком і поручителем ОСОБА_2 є доведеним та обґрунтованим і підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи зустрічний Банка про стягнення із позичальника та поручителя процентів за користування кредитними коштами виходив з того, що Банк має право на стягнення процентів за користування кредитом, які нараховані після постановлення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року, виключно з урахуванням встановлених ст. 257 ЦК України строків позовної давності, починаючи з 31.05.2013 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1206цс15 про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (а.с.235 зворот,236 т.3).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині зважаючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.08.2008 року задоволено позов Банка про стягнення заборгованості по кредитному договору і з позичальника ОСОБА_2 та його поручителя ОСОБА_2 на користь Банка суд стягнув заборгованість у розмірі 2 961 802,46 гривень, яка складалась із заборгованості по кредиту, процентам і пені станом на серпень 2008 року, тобто заборгованість за кредитним договором у рішенні суду зазначена у повному обсязі станом на 06.08.2008 року (а.с.61-64 т.1).

На виконання рішення суду від 06.08.2008 року позичальник ОСОБА_2 26.12.2008 року, по квитанції №48, сплатила на рахунок Банка 3 026 087,43 гривень (а.с.14 т.2).

Наведене свідчить про те, що рішення суду від 06.08.2008 року виконане позичальником у грудні 2008 року.

02.06.2016 року Банк звернувся із зустрічним позовом про стягнення з позичальника ОСОБА_2 і поручителя ОСОБА_2 заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом в період з 01.06.2013 року по 31.05.2016 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків. Позовні вимоги Банка про стягнення процентів у межах строку позовної давності обґрунтовані із посиланням на правову позицію Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1206цс15 (а.с. 1-3 т.3).

Між тим, ОСОБА_4 Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року) вирішила за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1206цс15, а також у постановах N 6-1252цс16 від 21 вересня 2016 року, N 6-1047цс16 від 06 липня 2016 року, N 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року, N 6-2096цс16 від 27 вересня 2016 року про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

При цьому, ОСОБА_4 Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

ОСОБА_4 Верховного Суду дійшла висновку, що звернення із позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 14-154цс18 (постанова від 04.07.2018 року), якщо за рішенням про звернення стягнення заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

За змістом ст. 625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги Банка простягнення заборгованості по процентам за період з 01.06.2013 року по 31.05.2016 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків з підстав ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, задоволенню не підлягають, у звязку з чим колегія суддів відмовляє Банку у зустрічному позові до позичальника та його поручителя про солідарне стягнення заборгованості по процентам за період з 01.06.2013 року по 31.05.2016 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків за необґрунтованістю вимог.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи позичальника і поручителя у скаргах про те, щосуд необґрунтовано прийняв до провадження зустрічну позовну заяву Банка у березні 2017 року, оскільки предявлення зустрічного позову можливе до початку розгляду справи судом по суті не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не є підставою для відмови у зустрічному позові.

Доводи позичальника про те, що кредитний договір є припиненим у звязку із належним виконанням до уваги не приймаються, оскільки хоча в суді першої інстанції і заявлялись вимоги про припинення кредитного договору, однак суд першої інстанції фактично не вирішив зазначені позовні вимоги.

Доводи та аргументи позичальника та представника поручителя в апеляційних скаргах стосовно того, що договір поруки є припиненим і Банк не має права на стягнення процентів прийняті до уваги судом апеляційної інстанції.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що договір поруки припинив свою дію з підстав ст. ст. 559 ч.1, 599 ч.1 ЦК України, суд апеляційної інстанції захистив порушене право поручителя шляхом задоволення позову про визнання поруки припиненою, а Банку відмовив у задоволенні позову про солідарне стягнення процентів з підстав необґрунтованості вимог.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.ч.1 п.п.1-4,2 ЦПК України

Приймаючи до уваги, що недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду в рішення не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і задоволення позову позичальника ОСОБА_2, судові витрати останнього за подачу апеляційної скарги, які документально підтверджені (а.с.243 т.3), підлягають стягненню з Банка на користь позичальника ОСОБА_2

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 і апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати припиненим договір поруки № 55640 від 02.11.2006 року, укладений між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» і ОСОБА_3.

Відмовити публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» у зустрічному позові до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості по процентам за період з 01.06.2013 року по 31.05.2016 року у розмірі 58 798,60 швейцарських франків.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» () на користь ОСОБА_3 (ІІН № НОМЕР_1) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 24 635,20 гривень за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 02.10.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_5

ОСОБА_6