Справа № 750/467/18 Провадження № 22-ц/795/798/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Онищенко О. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

при секретарі: Покладі Д.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири(суддя Карапута Л.В.), ухвалене об 10 год. 49 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 14 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17.11.1977 року. В 1990 році уклала шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано на підставі їх спільної заяви 27.03.2009 року. За час перебування в шлюбі 06 травня 2008 року між ОСОБА_4, ОСОБА_2 (дарувальники) та ОСОБА_3 (обдарована) був укладений договір дарування. Після розірвання шлюбу позивач продовжила проживати разом однією сімєю з ОСОБА_4, як чоловік та дружина. 29 квітня 2016 року ОСОБА_4 помер. Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась, а оскільки позивачка проживала однією сімєю з ОСОБА_4 безперервно, як під час зареєстрованого шлюбу так і після його офіційного розірвання, на час відкриття спадщини позивачка не заявляла будь-якої заяви про відмову від спадщини, тому вважає що всі права та обовязки, що належали ОСОБА_4 в тому числі щодо квартири перейшли в порядку спадкування до неї. На момент укладення договору дарування позивачка та ОСОБА_4 були людьми похилого віку, стан здоровя погіршувався, тому укладаючи спірний договір дарування вважали, що укладають договір довічного утримання для забезпечення їх належним доглядом зі сторони відповідачки. Після укладення договору дарування продовжили проживати у вказаній квартирі, тому фактично передача квартири не відбулася, що підтверджує наміри позивачки та ОСОБА_4 саме на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, в звязку з чим просила встановити факт проживання однією сімєю без шлюбу з ОСОБА_4 з 27 березня 2009 року по 29 квітня 2016 року, визнати недійсним договір дарування квартири від 06 травня 2008 року та скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що оскільки позов був поданий поза межами строків позовної давності, а позивач в своїй заяві не заявив про необхідність поновлення йому таких строків і відповідно не надав доказів на підтвердження поважності пропуску строків, преставник відповідача подав заяву про застосування строків звернення до суду та одночасно наведені позивачем підстави, а саме похилий вік позивача, стан його здоров'я після вчинення правочину, потреба догляду і сторонньої допомоги, які виникли вже після укладання договору даруваня, та обставина, що подарована квартира в якій позивач продовжує мешкати до цих пір не є підставою для визнання договору дарування недійсним, а тому в задоволенні позову з підстав заявлених позивачем слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що у порушення процесуальних норм закону суд першої інстанції вирішив справу одночасно за необґрунтованості позову та за пропуском строку позовної давності. Крім того, особа що подає апеляційну скаргу вважає, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України його перебіг починається з моменту порушення прав особи, який в даному випадку розпочався з часу ненадання їй матеріальної допомоги відповідачкою. Суд також на думку ОСОБА_2, дійшов до невірного висновку про дійсність оспорюваного правочину та відсутності підстав для визнання його недійсним не врахувавши, що укладений договір дарування не відповідає внутрішній волі позивачки та ОСОБА_4, які мали намір укласти договір довічного утримання для забезпечення собі належного догляду зі сторони відповідачки. Безпідставно судом не було прийнято до уваги свідчення позивача, які вона давала в якості свідка про не роз»яснення нотаріусом умов договору та навпаки під час укладання договору запевнень відповідача надавати ОСОБА_2 матеріальну допомогу . Позивач також вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів спільного ведення господарства позивача з ОСОБА_4 не менше 5 років до часу відкриття спадщини та помилковості висновків суду про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Згідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог керувався тим, що позивач пропустила строк позовної давності , оскільки оспорюваний договір було укладено 6 травня 2008 року, і про пропуск строку для звернення відповідачем подано відповідну заяву та одночасно прийшов до висновку про необґрунтованість позову.

За приписами ст.264 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

В порушення наведених норм процесуального права суд першої інстанції відмовляє в задоволенні позовних вимог на підставі взаємовиключних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17.11.1977 року.

Позивачка уклала шлюб з ОСОБА_4 04 липня 1990 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб.

19 липня 1990 року до квартири АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_4

За час життя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 приватизували квартиру АДРЕСА_2 в м. Чернігові№11 будинку 29 по вул. Льотна в м. Чернігові, яка в рівних частинах кожному належала на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житло.

06.05.2008 ОСОБА_2, ОСОБА_4 уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори , зареєстрований в реєстрі за №2-2687, яким належну їм на праві спільної часткової власності квартиру №11 по вул. Льотній (Червоногвардійській) 29 в м. Чернігові, подарували ОСОБА_3.( а.с. 4-5)

На підставі вказаного договору дарування право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно зареєстровано 11 червня 2008 року.

Встановлено, що ОСОБА_3 є племінницею ОСОБА_2, в квартирі не проживає, участі в сплаті комунальних платежів не приймала, особові рахунки на неї не переоформлено.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 в силу відсутності близьких родичів, похилого віку, хронічних захворювань, отримуваної в мінімальному розмірі пенсії, відсутності іншого доходу тощо потребувала соціального захисту та сторонньої допомоги. Дарування належної їй та ОСОБА_4 квартири було обумовлено потребою у матеріальній, фізичній допомозі та духовній підтримці, яку вона бажала отримувати від ОСОБА_3 Відповідач у цій квартирі не проживає, допомоги позивачу не надає, зареєстрована та фактично проживає в іншому населеному пункті. Після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 і за життя ОСОБА_4 продовжували проживати у спірній квартирі, передача відповідачу квартири фактично не відбулася. Подарована квартира була та залишається єдиним житлом, як для позивача так і до дня смерті для ОСОБА_4

На підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд враховує, що мало місце неправильне сприйняття ОСОБА_2 фактичних обставин як щодо її права власності на квартиру після вчинення правочину, так і щодо права на проживання в такій, гарантування довічного надання допомоги тощо. Неправильне сприйняття фактичних обставин вплинуло на волевиявлення позивача, інакше правочин дарування не був би вчинений, оскільки такий за своєю правовою природою не породжував ніяких обов'язків для відповідача як того фактично бажала ОСОБА_2

Щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності то перебіг позовної давності для ОСОБА_2 не співпадає з датою укладення спірного договору, оскільки розуміння помилки щодо природи прав та обов'язків сторін, який укладений правочин , прийшло значно пізніше. Позивач про порушення свого права довідалась, коли відповідач перестала надавати їй матеріальну допомогу та її відвідувати, тобто після смерті ОСОБА_4 29 квітня 1016 року .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1219 ЦК передбачено права та обов'язки особи, які не входять до складу спадщини. Так, законодавцем пропонується не включати до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права.

До особистих немайнових прав відноситься в тому числі і право особи на оспорювання укладених ним правочинів, яке припиняється з моментом припинення правоздатності особи, тобто у момент смерті.

Оскільки за життя ОСОБА_4 не скористався своїм правом щодо оспорювання договору дарування квартири, то вказане право, яке нерозривно пов»язане з особою спадкодавця не може бути успадковане, а тому встановлення факту проживання ОСОБА_2 однією сім»єю з ОСОБА_4 протягом останніх 5 років без реєстрації шлюбу втрачає сенс та не підлягає задоволенню.

Отже, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_3, в частині дарування ОСОБА_2 належної їй частини квартири ОСОБА_3 та скасування реєстрації права власності на 1/2 частину вище зазначеної квартири за ОСОБА_3.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, то з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 881, 20 грн за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 травня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири в м. Чернігові по вулиці Червоногвардійській ( Льотній) АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 06 травня 2008 року державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за номером 2-2687, в частині дарування ОСОБА_2 належної їй частини квартири ОСОБА_3.

Скасувати реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири в АДРЕСА_5 за ОСОБА_3, реєстраційний номер 23037938, номер запису 15944, проведену на підставі договору дарування квартири, який укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 06 травня 2008 року державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за номером 2-2687.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 881.20 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 6 липня 2018 року

Головуючий:Судді: