Постанова

Іменем України

02 липня 2018 року

м. Київ

справа № 756/8631/15-ц

провадження № 61-22620 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

особа, яка подавала апеляційну та касаційну скарги - представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на ухвалу Оболонського районного суду

м. Києва від 12 жовтня 2015 року у складі судді Маринченко М. М. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 13 листопада 2014 року у розмірі 4 911 691,17 грн, а також трьох процентів річних за час прострочення повернення позики (з 13 травня 2015 року по 22 червня 2015 року) у розмірі 16 551,73 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках

ОСОБА_5 в банківських та фінансових установах, а також на нерухоме майно відповідача, а саме: на дві земельні ділянки, заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії щодо земельних ділянок, а також тимчасово на період судового розгляду справи та виконання рішення суду заборонити відповідачу виїзд за межі України.

На обгрунтування поданої заяви зазначав, що ОСОБА_5 ухиляється від повернення позики, не виходить на зв'язок, може відчужити належне йому майно та виїхати за межі України, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, у зв'язку із чим існує обгрунтована необхідність вжити заходи забезпечення поданого ним до ОСОБА_5 позову про стягнення боргу за договором позики та трьох процентів річних.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1, площею 3,384 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Григорівська сільська рада, та земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_2, площею 0,1 га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, розташовану за адресою: м. Севастополь, вулиця Композиторська, земельна ділянка 55/36, які належать на праві приватної власності ОСОБА_5

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вжиття заходів забезпечення позову у спосіб накладення арешту на земельні ділянки, які згідно даних Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_5, є необхідним, оскільки їх невжиття утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від

12 жовтня 2015 року, посилаючись на те, що оскаржуваною ухвалою накладено арешт на майно, що належить на праві спільної сумісної власності особам, які не мають відношення до даної справи - членам Фермерського господарства «Бджолине» (далі - ФГ «Бджолине»), а оскаржуваною ухвалою порушено її права, як співвласника земельної ділянки. Крім того, спірна земельна ділянка кадастровий № НОМЕР_1, площею 3,384 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства, набута відповідачем на підставі укладеного із нею договору міни, який за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року, визнано недійсним.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, до якої приєдналася представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9, залишено без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття указаних заходів забезпечення позову є законним та обгрунтованим.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, у якій заявник просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня

2015 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2018 року в частині накладення арешту на земельну ділянку кадастровий

№ НОМЕР_1, винести нову постанову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову в указаній частині, посилаючись на порушення судами передніх інстанцій норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що земельна ділянка, кадастровий

№ НОМЕР_1 входить до складу земель ФГ «Бджолине» та є спільною сумісною власністю його членів, а не є приватною власністю

ОСОБА_5 Належність зазначеної земельної ділянки на праві спільної сумісної власності членам ФГ «Бджолине», встановлена, в тому числі судовими рішеннями, зокрема рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, що є преюдиційними.

Судові рішення попередніх інстанцій в частині накладення арешту на земельну ділянку № НОМЕР_2, а також в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову не оскаржуються, а тому не переглядаються в касаційному порядку.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані ухвали постановлені з додержанням норм процесуального та матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частин першої, третьої статті 151 ЦПК України, у редакції, що була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 152 ЦПК України 2004 року позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 02 грудня

2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обгрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обгрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на земельну ділянку № НОМЕР_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, ураховуючи наведені ОСОБА_4 підстави щодо ймовірності утруднення та неможливості виконання рішення суду, а також ціну позову та належність спірної земельної ділянки згідно даних Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку відповідачу на праві приватної власності, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на указану земельну ділянку.

Посилання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на те, що спірна земельна ділянка належить членам ФГ «Бджолине» на праві спільної сумісної власності, а тому не було правових підстав для накладення на неї арешту в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, є необгрунтованими.

Як убачається з довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 07 жовтня 2015 року, які були надані суду першої інстанції разом із заявою про забезпечення позову, земельна ділянка № НОМЕР_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5

Згідно із Статутом ФГ «Бджолине» майном господарства є право користування землею (пункт 4.1).

Земельна ділянка № НОМЕР_1 відповідно до пункту 5.1 Статуту ФГ «Бджолине» входить до земель господарства.

При цьому відомостей про передачу членами господарства земельних ділянок саме у власність ФГ «Бджолине» та здійснення державної реєстрації такого права, ні положення Статуту ФГ «Бджолине», ні дані Державних реєстрів про право власності та речові права на земельні ділянки не містять.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України, у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України, у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

За змістом зазначених норм законодавства, право власності на земельну ділянку, а також постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації, які оформляються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи касаційної скарги про належність земель господарства членам ФГ «Бджолине» на праві спільної сумісної власності на підставі пункту 5.2 Установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине» є безпідставними, оскільки заявником на виконання частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року та частини першої статті 81 ЦПК України не надано доказів державної реєстрації права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку за членами

ФГ «Бджолине».

Твердження заявника про те, що накладенням арешту порушено право членів

ФГ «Бджолине» на користування спірною земельною ділянкою, не є переконливими, оскільки накладенням арешту обмежується лише право власника на розпорядження майном, і діє до вирішення спору по суті.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про преюдиційність, встановлених судовими рішеннями у інших справах обставин належності спірної земельної ділянки на праві спільної сумісної власності членам ФГ «Бджолине», оскільки такі судові рішення ухвалювалися у справах між іншими сторонами та щодо іншого предмету.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, постановляючи оскаржувані судові рішення, правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили обставини справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник