Справа № 405/7913/17
Провадження №2/405/1659/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року. Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Береді Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому цивільну справу № 405/7913/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що вона (позивач) є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: пров. Степовий, буд. 24, м. Кропивницький, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 01.11.2006 року, зареєстрованими в реєстрі під № 1-2380 та № 1-2382. Зазначила, що у вказаному будинку зареєстровані: вона - ОСОБА_1, її (позивача) доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, її (позивача) онук ОСОБА_5, її (позивача) зять відповідач ОСОБА_2, який за вказаною адресою не проживає, що, окрім довідки квартального комітету № 20 Подільського району міста Кропивницького № 2015 від 17.12.2017 року, підтверджується також актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.12.2017 року, згідно якого ОСОБА_2 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2003 року. Позивач також зазначила, що її донька ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_3) Н.В. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, але 18.08.2003 року шлюб між ними розірвано (актовий запис № 251) та з того часу ОСОБА_2 за вищевказаною адресою не проживає. З огляду на зазначене, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 з серпня 2003 року не проживає в належному їй (позивачу) на праві приватної власності будинку за адресою: пров. Степовий, буд. 24, м. Кропивницький, місце його (відповідача) проживання чи перебування не відомо, що порушує її (позивача) права як власника будинку, на підставі чого просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком) за адресою:пров. Степовий, буд. 24, м. Кропивницький.

Ухвалою від 05.03.2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та справа призначена до судового розгляду.

Позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву від 18.06.2018 року, зареєстровану в суді 18.06.2018 року за вх. № 15536, в якій остання просила розглянути дану справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи судом повідомлений в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення від 07.06.2018 року про виклик відповідача на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, відзив на позов, - відсутні.

З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 01.11.2006 року, зареєстрованих в реєстрі під № 1-2380 та № 1-2382 (спадкова справа № 131), що посвідчено державним нотаріусом Першої кіровоградської нотаріальної контори ОСОБА_6, позивачОСОБА_1 на підставі заповіту є спадкоємцем, та, відповідно, власником спадкового майна, а саме: житлового будинку з господарськими-побутовими будівлями, що знаходиться в місті Кіровограді (теперішня назва м. Кропивницький) на провулку Степовому, під номером 24. та земельної ділянки площею 608,4 кв.м. в межах згідно з планом, розташованої на території м. Кіровограда, по провулку Степовий, 24.

Відповідно до довідкиквартального комітету № 20 Подільського району м. Кропивницького № 2015 від 17.12.2017 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_1, та разом з нею (ОСОБА_1М.) за вказаною адресою зареєстровані її (ОСОБА_1М.) доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, онук ОСОБА_5 та зять ОСОБА_2, відповідач по справі, який за вказаною адресою не проживає.

Крім того, згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області від 16.01.2018 року місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 13.09.2000 року зареєстровано за адресою: м. Кіровоград (теперішня назва м. Кропивницький), пров. Степовий, буд. 24.

Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-БО № 287407 донька позивачаОСОБА_1 - ОСОБА_4 перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі, зареєстрованому Борятинською с/адм. Воловського району Тульської області 16.11.1996 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 16.11.1996 року зроблено запис за № 12.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ОЛ № 072834 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 18.08.2003 року розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 18.08.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції зроблено запис за № 251.

Крім того, відповідно до акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.12.2017 року головою квартального комітету № 20 Подільського району м. Кропивницький ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, з серпня 2003 року, що засвідчено в акті сусідами: ОСОБА_8 (м. Кропивницький, пров. Степовий, буд. 3), ОСОБА_9 (м. Кропивницький, пров. Степовий, буд. 10).

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що пред'являючи позов, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 не є членом її сімї з 18.08.2003 року та не проживає з серпня 2003 року в належному їй (позивачу) на праві приватної власності будинку, в якому відповідач зареєстрований, та його реєстрація у вказаному будинку порушує її (позивача) право власності на це нерухоме майно.

Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-ІV зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого житла.

З огляду на зазначені норми закону суд констатує, що обраний позивачем спосіб захисту свого права користування та розпорядження належним їй майном (будинком), шляхом визнання відповідача ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком), є обґрунтованим та в повній мірі відповідає чинному законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Тобто, за своєю природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає в тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сімї власника житлового приміщення. Отже, особа матиме право на користування житлом поряд з власником за умови, що вона є членом сімї власника житла та проживає разом з ним.

Поряд з цим, відповідно до положень ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, й після розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка є донькою позивача ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 не будучи членом сімї позивача ОСОБА_1, користується правом сервітутного типу (особистим сервітутом), встановленим законом (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР), на підставі чого суд приходить до висновку, що припинення права користування колишнім членом сімї (ОСОБА_2М.) житловим приміщенням (будинком), який належить на праві приватної власності позивачу, як спосіб захисту права приватної власності ОСОБА_1 повинен відбуватися відповідно до положень статті 406 ЦК України, якими врегульовано підстави та умови припинення сервітуту.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

При цьому, з огляду на сутність установлених правовідносин між сторонами по справі, суд приходить до висновку про те, що на ці правовідносини, враховуючи, що відповідачОСОБА_2 є колишнім членом сімї позивачаОСОБА_1, не поширюються норми статті 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, і така позиція суду в повній мірі узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в належному позивачуОСОБА_1 на праві приватної власності будинку, що знаходиться за адресою:пров. Степовий, буд. 24, м. Кропивницький, з серпня 2003 року, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстави для припинення сервітуту - права користування вказаним будинком відповідачем ОСОБА_2, як колишнім членом сімї позивача ОСОБА_1, встановленого законом (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР), на підставі чого суд вважає вимогу позивача про визнання ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - обґрунтованою та такою, що в повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичної особи, тому така вимога підлягає задоволенню.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, на користь позивача слід стягнути з відповідача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн. (квитанція № 0.0.928490701.1 від 28.12.2017 року).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст. 77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № 24 по пров. Степовий в м. Кропивницький.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Кіровоградської області, через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Суддя

Ленінського районного суду

м. Кіровограда ОСОБА_10