Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 282/1155/16

провадження № 61-19690св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Любарського районного суду Житомирської області, у складі судді Вальчук В. В., від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Микитюк О. Ю., Кочетова Л. Г., від 01 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що у с. Мотовилівка Любарського району Житомирської області існує звичай почергового випасання череди корів їхніми власниками та про несення відповідальності пастухами за збереження ввіреної їм на цей час худоби. Його корова, впавши в меліоративний колодязь, загинула 17 вересня 2016 року під час випасання череди відповідачем, тобто через недогляд ОСОБА_3, яка неналежно виконувала обов'язки пастуха. Через загибель корови йому було завдано матеріальну шкоди, а також моральну шкоду, оскільки він зазнав душевних страждань, втративши худобу, змушений був купувати молоко для харчування власної сім'ї та через неправомірні діяння відповідача вимушений був прикладати зусилля для відновлення становища, яке існувало раніше.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив позов задовольнити, стягнути із ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 10 100 грн та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 10 100 грн матеріальних збитків та у відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у даному випадку мали місце договірні правовідносини власників (односельчан) великої рогатої худоби, які ґрунтуються на засадах звичаю утворювати об'єднання громадян, об'єднувати зусилля для випасання худоби. Відповідач не попередила загибель належної позивачу корови під час виконання нею обов'язків по випасанню череди корів, чим завдала останньому майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що між власниками великої рогатої худоби, зокрема, й сторонами у справі, виникли зобов'язальні правовідносини щодо спільного випасання належної їм великої рогатої худоби, які включають і обов'язок по збереженню худоби на час її випасу. Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків вона має нести відповідальність за завдані позивачу збитки.

17 березня 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у с. Мотовилівка дійсно існує звичай колективного випасання великої рогатої худоби, однак не існує звичаю про несення пастухом повної матеріальної відповідальності за корів, які випасаються у череді. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що саме діями відповідача було створено передумови, внаслідок яких загинула тварина. Корова загинула внаслідок падіння у меліоративний колодязь у зв'язку із відсутністю на ньому кришки, однак вини відповідача у цьому немає. Саме несправний стан колодязя призвів до загибелі корови. Суди застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, які не підлягають застосуванню та безпідставно стягнули із відповідача на користь позивача моральну шкоду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

03 травня 2017 року ОСОБА_2 направив до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 У поданих запереченнях позивач посилається на те, що доводи касаційної скарги є повністю необґрунтованими, а оскаржені рішення судів попередніх інстанцій ухвалені із дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, є правильними і справедливими.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що між жителями с. Мотовилівка Любарського району Житомирської області існує усна домовленість (колективна угода) про спільне випасання належної їм великої рогатої худоби в одній череді, яке здійснюється власниками корів почергово, у тому числі на місцевому пасовищі, яке знаходиться між полями сіл Мотовилівка і Малий Браталів. (лист Мотовилівської сільської ради від 11 листопада 2016 року № 386) (а. с. 11).

Випасання колективної худоби, у тому числі корови позивача, 17 вересня 2016 року здійснювала відповідач ОСОБА_3

Висновком за результатами розгляду звернення позивача до органів поліції встановлено, що 17 вересня 2016 року череду випасала відповідач, але чотири корови із череди пішли на сусіднє поле із посівом цукрових буряків та одна із корів, власником якої згідно паспорту є позивач, упала у меліоративний колодязь. Даний висновок узгоджується із листом директора ПВ «Україна-Браталів» (а.с. 6, 10, 40).

По прибутті на поле 17 вересня 2016 року особовий склад Любарського районного сектору Управління ДСНС України у Житомирській області провів роботи по діставанню корови без життєвих ознак з меліоративного колодязя на полі с. Мотовилівка (а. с. 23).

Відповідно до протоколу розтину корови від 17 вересня 2016 року встановлено, що причиною загибелі тварини інвентарний номер НОМЕР_1, загальною вагою 424 кг, стало задушення у меліоративному колодязі. Паталогоанатомічний діагноз: параліч серцево-судинної системи внаслідок удушення (а. с. 7).

Згідно положень частини першої статті 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом статті 6, частини першої статті 627 та статті 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, передбачені законом або договором, зокрема відшкодування збитків (втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням речі - стаття 22 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для покладення обов'язку по відшкодуванню завданих позивачу матеріальних збитків на відповідача, оскільки між власниками великої рогатої худоби існувала усна домовленість по черговому випасанню худоби, що є звичаєм (усталеним правилом поведінки) у с. Мотовилівка Любарського районну Житомирської області. Таким чином, між сторонами спору виникли зобов'язальні правовідносини щодо спільного (почергового) випасання належної їм худоби, що тягне за собою обов'язок особи, яка здійснює випасання череди корів, по збереженню худоби на час її випасання.

У відповідності до статті 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» особа, яка супроводжує тварину зобов'язана забезпечити безпеку супроводжуваної домашньої тварини. При супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх

без нагляду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення завданих збитків, оскільки відповідач проявила необачність, не вжила достатніх заходів для забезпечення безпеки худоби, яку випасала, внаслідок чого чотири корови вийшли на поле із посівами цукрового буряку, на території якого належна позивачу корова впала до меліоративного колодязя і загинула.

Відповідач не довела неможливості забезпечити безпеку корови, відсутності її вини у загибелі належної позивачу корови. Доводи відповідача про те, що тварина загинула внаслідок того, що меліоративний колодязь був відкритий, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки судами встановлено, що колодязь, у який потрапила та в якому загинула корова, знаходився на полі із посівами цукрового буряку, що не є пасовищем для випасання великої рогатої худоби.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення у частині стягнення матеріальних збитків постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, покладаючи на відповідача обов'язок відшкодувати моральну шкоду, суди безпідставно застосували правила статті 1167 ЦК України, яка на спірні правовідносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Правовідносини сторін випливають, як встановлено судом, з усталених правил поведінки, на підставі яких між сторонами виникли права і обов'язки по спільному випасанню худоби, а права на стягнення моральної шкоди за порушення зобов'язань при здійсненні спільної діяльності або супроводженні худоби, за відсутності жорстокого поводження з нею, норми чинного законодавства не передбачають.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення у частині стягнення матеріальних збитків ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судові рішення у частині стягнення моральної шкоди підлягають скасуванню з ухвалення рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог у зв'язку із неправильним застосуванням судами норм матеріального права.

У відповідності до статті 412 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для повного або часткового скасування судових рішень.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 000 грн моральної шкоди - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк