Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 162/1643/15-ц

провадження № 61-24096св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах яких діє представник ОСОБА_5, на заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 24 листопада 2016 року у складі судді Глинянчука В. Д. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 08 квітня 2015 року ОСОБА_1 придбав у Приватного акціонерного товариства «Стохід» (далі - ПрАТ «Стохід») нежитлове приміщення площею 96,3 кв. АДРЕСА_1. Відповідачі зареєстровані у вказаному приміщенні як у гуртожитку у зв'язку з їх трудовою діяльністю у відкритому акціонерному товаристві «Волиньрембуд» (далі - ВАТ «Волиньрембуд») та закритому акціонерному товаристві «Стохід» (далі - ЗАТ «Стохід»). У період з 2006 по 2010 роки ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 звільнились з роботи. Протягом останніх декількох років відповідачі у вказаному приміщенні не проживають. Позивач вважає, що реєстрація відповідачів у цьому гуртожитку проведена незаконно. Відповідачі не бажають самостійно знятись з реєстраційного обліку, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні майном.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням на АДРЕСА_1 шляхом позбавлення відповідачів права користування цим майном та їх виселення.

Заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 24 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4 не довели законність підстав вселення у спірне приміщення та проживання у ньому. Суд дійшов висновку, що права ОСОБА_1 як власника приміщення у цьому випадку мають пріоритетний характер. Отже, необхідним для відновлення прав позивача є зобов'язанням відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном шляхом виселення, адже іншого дієвого механізму не існує.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що спірне нерухоме майно на АДРЕСА_1 не має статусу житлового приміщення. ОСОБА_1 як власник спірного нерухомого майна позбавлений можливості користування майном на власний розсуд у зв'язку з тим, що відповідачі зареєстровані у вказаному приміщенні та чинять перешкоди у його користуванні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, в інтересах яких діє представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати ухвалені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору про зобов'язання відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном шляхом їх виселення, залишили поза увагою, що технічний паспорт на спірне приміщення на АДРЕСА_1 був виготовлений на виконання ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 13 березня 2014 року. Цією ухвалою заяву ПрАТ «Стохід» задоволено, для забезпечення доказів призначено інвентаризаційну оцінку та виготовлення технічної документації вказаної будівлі. Проте ця ухвала була скасована ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 червня 2014 року. Крім того, цією ухвалою встановлено, що у вказаному приміщенні у зв'язку з трудовою діяльністю, але без видачі відповідного ордера зареєстрований ОСОБА_2

Обґрунтовуючи свою позицію, місцевий суд зазначав, що судами неодноразово розглядались справи за участю сторін щодо приміщення на АДРЕСА_1. Отже, відповідачі вважають за доцільне врахувати встановлені судовим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області (при вирішенні цивільної справи за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПрАТ «Стохід», ОСОБА_1, Центру надання адміністративних послуг Любешівської районної державної адміністрації Волинської області про скасування державної реєстрації права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним) обставини про те, що реєстрація спірного приміщення як нежитлового порушує житлові права ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Зазначають, що апеляційний суд всупереч нормам процесуального права не розглянув клопотання представника відповідачів про відкладення апеляційного розгляду цієї справи.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили що згідно з договором купівлі-продажу від 08 квітня 2015 року ОСОБА_1 придбав у ПрАТ «Стохід» нежитлове приміщення площею 96,3 кв. м на АДРЕСА_1.

В цей же день у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відповідні відомості про ОСОБА_1 як про власника вказаного приміщення.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 19 листопада 2015 року, складеного з участю представників Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області, підтверджено проживання відповідачів на АДРЕСА_1, наявність там речей домашньої обстановки, домашнього інвентаря, господарства з птицею.

Судом встановлено, що 10 грудня 1997 року між ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід» укладено договір купівлі-продажу майна Любешівської ремонтно-будівельної дільниці згідно з умовами договору оренди майна від 01 квітня 1997 року. Згідно з додатком № 1 до договору оренди майна до основних засобів включено приміщення гуртожитку.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що державним реєстратором реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Оласюком М. М. 21 липня 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності ПрАТ «Стохід» на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 96,3 кв. м, підставою для виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2015 року, укладеного між ПрАТ «Стохід» та ОСОБА_1, який посвідчений державним нотаріусом Любешівської районної державної нотаріальної контори КухомВ. І., ОСОБА_1 придбав нежитлове приміщення, загальною площею 96,3 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Як вбачається із технічного паспорта, виготовленого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 28 квітня 2014 року, приміщення на АДРЕСА_1, 1977 року побудови, значиться нежитловим.

Цей технічний паспорт виготовлено на підставі ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 13 березня 2014 року в порядку забезпечення доказів за заявою ПрАТ «Стохід», яка скасована ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 червня 2014 року.

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають на АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_2 прописаний за вказаною адресою з 10 грудня 1981 року, ОСОБА_4 з 01 березня 1991 року, ОСОБА_3 з 11 червня 1993 року.

Судом встановлено, що у зв'язку з роботою, це приміщення відповідачам було надано для проживання.

19 листопада 2015 року комісією в складі посадових осіб Любешівської селищної ради здійснено обстеження житлово-побутових умов позивачів на АДРЕСА_1 та складено акт, в якому зазначено про зайняття вказаними особами житлової площі, наявність предметів домашнього вжитку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Згідно з частиною першою статті 8 ЖК Української РСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі звернулись в жовтні 2015 року до Любешівського районного суду Волинської області з позовом до ПрАТ «Стохід», ОСОБА_1, Центру надання адміністративних послуг Любешівської районної державної адміністрації Волинської області про скасування державної реєстрації права власності ПрАТ «Стохід» на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та визнання договору купівлі-продажу цього майна недійсним.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року ці рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, в зв'язку із тим, що суди не перевірили, чи не позбавляються ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 єдиного житла внаслідок проведення державної реєстрації вказаної нерухомості як нежилої із подальшим перепродажем ОСОБА_1

Установлено, що перелік майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Волиньрембуд» (Любешівська ремонтно-будівельна дільниця), в якому значиться гуртожиток на АДРЕСА_1, сформований регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області на підставі документів, вказаних у пункті 2.3 Положення. Тобто органом приватизації наказом від 15 березня 2013 року № 156 підтверджено право власності ВАТ «Волиньрембуд» на нерухоме майно по АДРЕСА_1 у статусі гуртожитку.

Відомості про перебування будівлі на АДРЕСА_1 як гуртожитку на балансі ЗАТ «Стохід» надавалися на вимогу регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області й Любешівською районною державною адміністрацією Волинської області листом від 12 листопада 2009 року.

Крім того, на будинок на АДРЕСА_1 була заведена будинкова книга, відповідно до якої за вказаною адресою відповідачі мають зареєстроване місце проживання.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Місцевий суд, розглядаючи спір між сторонами, виходив з того, що в справі про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність. Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном. Зазначив, що вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.

Вирішуючи спір між сторонами, місцевий суд поклав в основу обґрунтування встановлені обставини рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року про те, що відсутні докази того, що майно на АДРЕСА_1 відноситься до житлового приміщення.

Разом з тим, у зв'язку з скасуванням ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року рішень у справі, повторно рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2018 року розглянуто спір та скасовано державну реєстрацію права власності ПрАТ «Стохід» на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Зокрема, у зв'язку з тим, що органом приватизації наказом № 156 від 15 березня 2013 року підтверджено право власності ВАТ «Волиньрембуд» на нерухоме майно на АДРЕСА_1 у статусі гуртожитку. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2018 року також встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не мають іншого житла, а спірне приміщення є житловим.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував підстави для усунення перешкод статті 128, 58 ЖК Української РСР та 316, 319, 321, 391 ЦК України, вважав приміщення житловим, заперечуючи про видачу ордера відповідачам просив виселити їх із гуртожитку. Потім змінив свої позовні вимоги без зазначення підстав, вказавши просто про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

Разом з тим згідно з договором купівлі-продажу приміщення є нежитловим. Підстави для усунення перешкод у користуванні шляхом виселення із нежитлових приміщень та з жилих приміщень є різними. Виселення з гуртожитку можливе на підставі положень статті 132 ЖК УPCP, виселення ж з нежитлового приміщення регулюється нормами цивільного законодавства.

Отже, суди не встановили, чи є приміщення гуртожитку з врахуванням встановлених раніше обставин у справі про скасування державної реєстрації права власності ПрАТ «Стохід» на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та визнання договору купівлі-продажу цього майна недійсним, нежитловим.

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2018 року встановлено, що відповідно до будинкової книги для прописки громадян на АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_2 прописаний за вказаною адресою з 10 грудня 1981 року, ОСОБА_4 з 01 березня 1991 року, ОСОБА_3 з 11 червня 1993 року.

У цьому рішенні також встановлено, що наявність іншого місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спростовуються довідкою виконавчого комітету Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 11 січня 2018 року № 50 про те, що ОСОБА_4 не проживає та не зареєстрована у селах Березичі, Нові Березичі, Віл Любешівського району Волинської області та довідкою виконавчого комітету Дольської сільської ради Любешівського району Волинської області від 10 січня 2018 року № 60 про те, що ОСОБА_3 дійсно не зареєстрована та не проживає на території Любешівського району Волинської області.

Отже, під час розгляду судами справи про виселення існував невирішеним спір про скасування державної реєстрації права власності ПрАТ «Стохід» на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та визнання договору купівлі-продажу цього майна недійсним, вирішення якого мало значення для розгляду цього спору про виселення відповідачів.

На цей час рішення судів у цій справі не набрали законної сили, однак мають правове значення для вирішення питання про виселення відповідачів.

На підставі вищевикладеного, суди попередніх інстанцій передчасно виходили з того, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення на АДРЕСА_1, не з'ясувавши при цьому підстави набуття права власності та правомірність виготовлення технічного паспорта на його ім'я, оскільки цей технічний паспорт виготовлено на підставі ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 13 березня 2014 року в порядку забезпечення доказів за заявою ПрАТ «Стохід», яка скасована ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 червня 2014 року.

Крім того, під час судового розгляду справи відповідачі просили суд врахувати, що у зв'язку з роботою це приміщення відповідачам було надано для проживання. Разом з тим, стверджували, що виселення із квартири становитиме надмірний тягар, оскільки у них відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Отже, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо клопотання представника відповідачів про відкладення апеляційного розгляду цієї справи, не заслуговують на увагу, оскільки з журналу судового засідання від 25 квітня 2017 року вбачається про оголошення цього клопотання та вирішено питання щодо можливості продовження розгляду справи.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Отже, рішення суду першої інстанції та апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах яких діє представник ОСОБА_5, задовольнити.

Заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В.Пророк

В.М. Сімоненко

І. М.Фаловська