Справа № 347/970/17
Провадження № 22-ц/779/761/2018
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника: ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

представника Косівської міської ради Сав»юк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Косівської міської ради, приватного нотаріуса Косівського нотаріального округу Григорчук Л.В., треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання дій відповідачів протиправними та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 13 квітня 2018 року, ухвалене суддею Гордій В.І. в м. Косів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

29 травня 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Косівської міської ради, приватного нотаріуса Косівського нотаріального округу Григорчук Л.В., треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання дій відповідачів протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він разом з матір'ю - ОСОБА_9, до її смерті проживав у належній їй частині житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1. ОСОБА_2, його батько, після розірвання шлюбу із матір»ю ОСОБА_9 уклали договір співзабудовників та після закінчення будівництва поділили будинок по 1/2 його частині. Рішенням № 20806341 від 21.04.2015 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на будинок, що розташований по АДРЕСА_2, на збільшену ним частку у спільній частковій власності, яка становить 69/100 замість належних ОСОБА_2 50/100. В такому ж співвідношенні, за ним зареєстровано і земельну ділянку, яка знаходиться під будинком.

Посилаючись на те, що така реєстрація права власності на майно за ОСОБА_2 проведена не у відповідності до належної частки в житловому будинку і зменшує розмір земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування належної йому ? частини житлового будинок по АДРЕСА_1, просив рішення про реєстрацію права власності визнати протиправним та скасувати. Крім того, з вищенаведених підстав, вважає, що договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_2 також слід скасувати, оскільки згідно даного договору видно, що ОСОБА_2 дарує ОСОБА_7 будинок по АДРЕСА_2 в цілому, а не в частці.

Рішенням Косівського районного суду від 13 квітня 2018 року частково задоволено позов. Визнано протиправним та скасовано рішення № 20806341 від 21.04.2015 року про реєстрацію права власності на будинок, що розташований по АДРЕСА_2, Івано-Франківської області (реєстраційна справа № 36) на ім'я ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо вирішення спору у цій справі, так як позивачу було відомо з квітня 2015 року про реєстрацію права власності на будинок по АДРЕСА_2, що свідчить зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів. Факт розподілу житлового будинку по АДРЕСА_1 між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 підтверджується спільною заявою на ім'я Коломийського інвентаризаційного бюро ОСОБА_9 та ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку по фактичному користуванню, договором про добровільний розподіл будинку на підставі якого Коломийським інвентаризаційним бюро зареєстровано за кожним по ? частині цього будинку, розпискою ОСОБА_9 про отримання від ОСОБА_2 грошей в сумі 1000 крб., як плата за належну їй частину будинку. Проведення законних прибудов до його частини будинку підтверджується рішенням Косівської міської ради від 25 травня 1988 року №77, яким йому дозволено побудувати господарське приміщення біля свого власного будинку, рішенням Косівської міської ради від 10 червня 1994 року № 92, яким дозволена перебудова кухні із розширенням у власному житловому будинку, рішенням Косівської міської ради від 27 березня 2002 року № 40, яким дозволено внести зміни в технічну документацію на добудову до житлового ОСОБА_2 в АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить їх задовольнити.

Представник ОСОБА_4 вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ні виділу у натурі частки із майна, ні поділу будинку в натурі, по АДРЕСА_1 між співвласниками будинку фактично не було, а договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 про поділ будинку укладений без дотримання вимог закону, в результаті чого не потягнув за собою жодних правових наслідків. Відповідно присвоєння нового номеру частині житлового будинку не могло потягнути за собою зміни частки ОСОБА_2 у його праві власності на дане майно з 1/2 частини на одне ціле, а тому, рішення державного реєстратора від 21.04.2015 року за № 20806341 є протиправним і підлягає скасуванню. Що ж до позовної вимоги про скасування договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_2 № 1037 від 03.07.2015 року складеного на ім'я ОСОБА_7, то в даній позовній вимозі відмовлено, оскільки даний договір стосується осіб, права яких, в результаті його скасування, можуть бути порушені, а вони по даній справі виступають не як відповідачі, а як треті особи без самостійних вимог.

Рішення суду у справі ОСОБА_4 не оскаржує й відповідно до ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

Висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

За змістом п. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 14 березня 1969 року між Косівською міською радою та ОСОБА_2 і ОСОБА_9 було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для забудови індивідуального житлового будинку, відповідно до умов якого, їм було надано земельну ділянку площею 600 кв.м. по вул. Леніна, в м. Косів, для будівництва житлового будинку. Третій примірник, що має силу оригіналу було видано ОСОБА_9, що стверджується його копією (Т.1 а.с.9-10). Другий примірник, що має силу оригіналу було видано ОСОБА_2 (Т.1 а.с.85-86).

Після побудови ними будинку за вказаною адресою, 27.07.1977 року в Коломийській філії Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації, було зареєстровано право власності за ОСОБА_9 на половину будинку та записано в реєстрову книгу за № 1528 (зворотній бік а.с.10, Т.1), а також аналогічну реєстрацію було здійснено 28.07.1977 року в Коломийській філії Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації та зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на половину будинку і записано в реєстрову книгу за № 1528 (зворотній бік а.с.86, Т.1).

Даний факт підтверджується даними, які містяться у копії довідки за № 77921 від 22.02.2011 року виданої Коломийським МБТІ (Т.1 а.с.12), відповідно до якої Коломийським МБТІ перевірено наявність зареєстрованої приватної власності на нерухомість у громадян та за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано 1/2 частка будинку за адресою АДРЕСА_1, на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 14.03.1969 року № 307.

Відповідно до ст. 100 ЦК України (ред. 1963 р.) в особистій власності громадян міг бути жилий будинок.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 04.10.1991 року зі змінами "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" - право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Отже, станом на 27.07.1977 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 по ? частині кожному належав житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, і на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 14.03.1969 року № 307 перебувала в їх користуванні земельна ділянка розміром 600 кв.м. з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку.

Рішенням Косівського міської ради від 25 травня 1988 року №77 ОСОБА_2 дозволено побудувати господарське приміщення біля свого власного будинку, рішенням Косівської міської ради від 10 червня 1994 року № 92 йому дозволено перебудову кухні із розширенням у власному житловому будинку, а рішенням Косівської міської ради від 27 березня 2002 року № 40 дозволено внести зміни в технічну документацію на добудову до житлового ОСОБА_2 в АДРЕСА_1.

Вказаних рішень за життя ОСОБА_9 як власник ? частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 не оспорювала та не оспорюється позивачем.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9, майно якої, зокрема ? частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 успадкував позивач ОСОБА_4, який є сином відповідача ОСОБА_2

Зазначені обставини визнані учасниками справи, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1 ст.82 ЦПК УКраїни не підлягають доказуванню.

Згідно рішення Виконавчого комітету Косівської міської ради №23 від 15 березня 2015 року ? частині житлового будинку по АДРЕСА_1 присвоєно окремий номер АДРЕСА_2.

21.04.2015 року за № 20806341 державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Косівського РУЮ Івано-Франківської області було прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності: форма власності: приватна, розмір частки: 1 на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, за суб'єктом: ОСОБА_2, податковий номер НОМЕР_1.

Установлено, що ОСОБА_4 оспорює законність реєстрації ОСОБА_2 належного останьому житлового будинку, посилаючись на те, що внаслідок реєстрації житлового будинку по АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, зменшено розмір земельної ділянки призначеної для обслуговування належної йому ? частини житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Косові Івано-Франківської області наданої на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 14.03.1969 року № 307 розміром 600 кв.м. з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України в ред. 25.10. 2001 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п'ята статті 319 ЦК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що в судовому засіданні суду першої інстанції та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 не подав доказів того, що станом на 27.07.1977 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2, яким по ? частині кожному належав житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 проводився поділ чи визначався порядок користування земельною ділянкою, яка на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 14.03.1969 року № 307 перебувала в їх користуванні розміром 600 кв.м. з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку.

Крім цього, також не подано доказів, що при спадкуванні ОСОБА_4 ? частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, після смерті спадкодавця ОСОБА_9, змешилась частина земельної ділянки з цільовим призначенням - для обслуговування належної йому частини житлового будинку, яка на підставі договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 14.03.1969 року № 307 розміром 600 кв.м. призначена для будівництва індивідуального житлового будинку в цілому.

Згідно схеми земельної ділянки, на якій розміщений в цілому житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Косові Івано-Франківської області, яка виготовлена 17.07.2008 року при виготовленні технічного паспорта не встановлено порядку користування цією землею та самовільного захоплення цієї землі ОСОБА_2 (а.с.82-85 т.2).

Разом з тим, при виготовленні ОСОБА_2 26.10.2004 року технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, земельна ділянка не зазначена, на якій розміщений цей житловий будинок (а.с.78-81т.2).

Отже, позивачем не доведено, яка частина земельної ділянки належить йому при переході права власності на будівлю, як передбачено частиною четвертою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), та що за рахунок реєстації ОСОБА_2 права власності на належне майно, порушено право позивача на земельну ділянку.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та матеріалам справи, доказам по справі дана неналежна оцінка, тому відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390,391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Косівського районного суду від 13 квітня 2018 року в частині визнання протиправним дій реєстратора Державного реєстру речових прав не нерухоме майно реєстраційної служби Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області та скасування рішення № 20806341 від 21.04.2015 року про реєстрацію права власності на будинок, що розташований по АДРЕСА_2, Івано-Франківської області (реєстраційна справа № 36) на ім'я ОСОБА_2 скасувати й відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 05 липня 2018 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.О.Максюта

Р.Й.Матківський