Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 488/3145/15-ц

провадження № 61-19163св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна,

представники публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»: Максімова ОленаОлександрівна, Валешинська Наталія Ігорівна, Колеснікова Олена Олегівна,

треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Корабельного районного суду

м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року у складі судді Селіщевої Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В., треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання виконавчого напису недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі -

ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_10 було укладено кредитний договір

№ 3/МС/КВ-08-АП3 на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, згідно з яким банк зобов'язувався надати ОСОБА_10 кредит у розмірі

77 390 євро, а останній зобов'язувався прийняти кошти, використати їх за цільовим призначенням та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Строк дії даного кредитного договору було визначено сторонами до

10 лютого 2023 року. На забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 14 лютого 2008 року № 3/МС/КВ-08-АП3-01 та іпотечний договір від 15 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є. Згідно з іпотечного договору ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно - торгівельно-закусочний павільйон по АДРЕСА_1. У подальшому, через неналежне виконання ОСОБА_10 своїх зобов'язань за кредитним договором, правонаступник ТОВ «Укрпромбанк» - ПАТ «Дельта Банк», звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В., яка 25 березня 2011 року вчинила виконавчий напис за № 1035 про звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі цього виконавчого напису державною виконавчою службою було проведено опис та реалізацію указаного нерухомого майна. Позивач не погодився із указаним виконавчим написом нотаріуса та вважав його незаконним через те, що він не отримував повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від ТОВ «Укрпромбанк» чи ПАТ «Дельта Банк», не погоджувався із розміром кредитної заборгованості та зазначав, що виконавчий напис був вчинений із порушенням законодавства.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визнати виконавчий напис від 25 березня 2011 року № 1035, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І. В., недійсним.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 листопада

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус Паракуда І. В. дотрималася вимог цивільного законодавства, а позивач не надав суду доказів, які б спростовували ці висновки.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_5, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що приватним нотаріусом Паракудою І. В. порушено пункти 283, 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України

від 03 березня 2004 року № 20/5, що діяла на час вчинення напису. Крім того, письмову вимогу про усунення порушень від нотаріуса та/або кредитора

ОСОБА_4 та ОСОБА_10 не отримували.

У липні 2017 року ОСОБА_11подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України ця справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами, організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (у редакції, що діяла на час вчинення виконавчого напису), для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору, вчинення виконавчого напису здійснення нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення. іпотекодержатель справі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Частиною другою пункту 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України

від 03 березня 2004 року № 20/5, що діяла на час вчинення напису, визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року), встановивши, що ПАТ «Дельта Банк» направляло ОСОБА_4 вимогу про погашення кредитної заборгованості, яку він отримав 04 лютого 2011 року та враховуючи те, що безспірність заборгованості підтверджено документами, передбаченими Переліком, а нотаріусом під час вчинення виконавчого напису не встановлюються права та обов'язки учасників правовідносин, а ним перевіряється наявність необхідних документів, що і було виконано нотаріусом у відповідності до вимог закону, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про недоведеність порушень прав та інтересів позивача при вчиненні виконавчого напису за обставинами, які були викладені у позовній заяві.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

М.Є. Червинська

В. П. Курило