Справа №442/2961/18
Провадження №2/442/1326/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамар О.В.

з участю секретаря - Лютик Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом Заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради, за участю третьої особи на стороні позивача КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, -

в с т а н о в и в :

14.05.2018 року заступник керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради звернувся до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 26.02.2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України.

Потерпілим від кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_3, є ОСОБА_4, яка внаслідок отримання тілесних ушкоджень перебувала на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» з 27.01.2016 року по 05.02.2016 року. Загальна сума витрат на лікування потерпілої ОСОБА_4, згідно довідки Дрогобицької міської лікарні № 1 відділу охорони здоров»я Дрогобицької міської ради № 213 від 16.02.2016 року, становить 2574 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

24.05.2018 року суддею Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області - Крамар О.В. відкрито провадження у даній справі.

Заступник керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області Подолячек С.В. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник Дрогобицької міської ради та представник КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» в дане судове засідання не з'явились, подавши суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності та підтримання позову.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час проведення судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином через сайт «Судова влада України», причини неявки суду невідомі.

Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони.

Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності до положень ст.. 223 ЦПК України, суд визнав неявку відповідача не поважною та такою, що спрямована на затягування розгляду справи та вирішив провести судове засідання на підставі наявних доказів.

Суд вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, беручи до уваги клопотання представника третьої особи, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З вироку Трускавецького міського суду Львівської області від 26.02.2018 року, вбачається, що ОСОБА_3, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого: ч.1 ст. 187 КК України. (а.с. 12-13)

Потерпілим від кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_3, є ОСОБА_4, яка внаслідок отримання тілесних ушкоджень перебувала на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» з 27.01.2016 року по 05.02.2016 року. Загальна сума витрат на лікування потерпілої ОСОБА_4, згідно довідки Дрогобицької міської лікарні № 1 відділу охорони здоров»я Дрогобицької міської ради № 213 від 16.02.2016 року, становить 2574 грн.

Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч.6 ст. 82 ЦПК України «Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою», з огляду на це позивач правомірно звернувся з позовом до відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 1179 ЦК України: неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

Водночас, згідно ч.2 ст. 1179 ЦК України: у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

У відповідності до положень ч.3 ст. 1191 ЦК України, обов'язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

ОСОБА_3 досягне повноліття лише ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч.2 ст. 1191 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину.

Згідно із положеннями ч.3 ст.1206 ЦК України якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Згідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою КМУ №545 від 16.07.1993.

Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно

Частиною 1 статті 1206 ЦК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Статтею 18 закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров'я» визначено, фінансування охорони здоров'я здійснюється за рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством. Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, асигновані на охорону здоров'я, використовуються для забезпечення населенню гарантованого рівня медичної допомоги, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров'я та фундаментальних наукових досліджень з цих питань.

Фінансування закладу охорони здоров'я відповідно до ст. 89 Бюджетного кодексу України здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету.

КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради, яким проводилось лікування потерпілої ОСОБА_4 від дій неповнолітнього ОСОБА_3, перебуває у комунальній власності та фінансується з Дрогобицької міської ради Львівської області.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зважаючи на вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідачів слід стягнути солідарно судовий збір в дохід держави в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 22, 1206 ЦК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицька міська лікарня №1» Дрогобицької міської ради (р/р 1671 АБ «Укргазбанк», МФО 320478, ), витрачені державою кошти на лікування потерпілої від злочину ОСОБА_4, в розмірі 2574 (дві тисячі п»ятсот сімдесят чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в дохід держави 704,80 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Крамар