Ухвала

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 597/71/17

провадження № 61-43357ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє адвокат Притула Оксана Богданівна, на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину житлового будинку, земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину житлового будинку, земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 липня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 24 січня 2014 року розірвано.

Під час перебування у шлюбі, 28 жовтня 2008 року сторонами було придбано житловий будинок з півпідвалом вартістю 160 705 грн загальною площею 189,4 кв. м, житловою 53,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу будинку оформлено на ОСОБА_4

У 2009 році ОСОБА_4 приватизував земельну ділянку площею 0,0663 га, на якій знаходиться придбаний житловий будинок, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Крім того, за час шлюбу сторонами проведено реконструкцію будинку з його добудовою, внаслідок чого загальнокорисна площа будинку значно збільшилась та його інвентарна оцінка становить 622 695 грн.

Сторони з двома синами проживали у спірному будинку, реконструкція якого була завершена. Після розірвання шлюбу, позивач проживала у спірному будинку до вересня 2014 року. Проте, у подальшому, через створення відповідачем неможливих умов спільного проживання, разом із молодшим сином змушена була покинути спільне житло, а старший син - залишився проживати разом із відповідачем.

Обманним шляхом відповідач заволодів її комплектом ключів від будинку, позбавивши її доступу до нього, а на її прохання узаконити за нею право спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок не реагує, та реєстрацію реконструйованого житлового будинку не проводить.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_6 просила суд визнати незавершене будівництво житлового будинку спільною власністю подружжя; визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; провести реальний поділ будинку, для чого призначити будівельно-технічну експертизу та вселити її в спірний будинок.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області

від 21 березня 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано не введений в експлуатацію житловий АДРЕСА_1, як об'єкт незавершеного будівництва, на АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину не введеного в експлуатацію житлового АДРЕСА_1, як об'єкта незавершеного будівництва, на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, загальною площею 0,0663 га, що розташована на АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати в сумі 3 113,47 грн за оплату судового збору, 4 952 грн - за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний об'єкт незавершеного будівництва є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його збудовано за час шлюбу за спільні кошти подружжя, земельна ділянка, на якій розташований будинок придбана після шлюбу, а тому є спірною сумісною власністю подружжя і частки сторін у майні є рівними.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня

2018 року рішення Борщівського районного суду Тернопільської області

від 21 березня 2018 року в частинах визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель загальною площею 0,0663 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 4 952 грн витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи скасовано та ухвалено в цих частинах нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Разом з тим, ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2017 за клопотанням позивача призначено судову будівельно-технічну експертизу і проведено її оплату в сумі 4 952 грн. Проте, експертиза не була проведена, отже, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача кошти у розмірі 4 952 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє адвокат

Притула О. Б.,просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, тому не підлягають перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що 21 липня 1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 24 січня 2014 року розірвано, і після розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Дудяк».

28 жовтня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з півпідвалом, загальнокорисною площею 189, 4 кв. м, житловою площею 53, 8 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1, вартістю 160 705 грн.

За заявою ОСОБА_4 рішенням Виконавчого комітету Заліщицької міської ради Тернопільської області від 30 листопада 2010 року йому дано дозвіл на реконструкцію існуючого житлового будинку з його добудовою, на власній земельній ділянці на АДРЕСА_1, та зобов'язано привести у відповідність з чинним законодавством та державними нормами та правилами проектну документацію на реконструкцію житлового будинку з його добудовою, на приватній земельній ділянці за вказаною адресою.

Спірний житловий будинок з півпідвалом за вказаною адресою внаслідок реконструкції змінив свою площу в сторону збільшення, проте, визначити реальний розмір будинку не має можливості, оскільки відповідач відмовився надати технічну документацію на будинок, а також не допускає ні експертів, ні працівників БТІ для складання технічного паспорту і визначення конкретної площі кожного приміщення.

Також суди встановили, що будівництво спірного будинку закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак його не прийнято до експлуатації та не оформлено право власності на нього.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно реконструювали будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений(реконструйований) за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірний об'єкт незавершеного будівництва реконструйований і добудований сторонами під час шлюбу за спільні кошти, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформляється з вини відповідача, який відмовився надати необхідну будівельну документацію на будинок, у зв'язку з чим суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на ? не введеного в експлуатацію житлового будинку, як об'єкта незавершеного будівництва.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину житлового будинку, земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє адвокат Притула Оксана Богданівна, на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк