РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/16888/17

Провадження № 22-ц/4815/39/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Шимківа С.С., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Публічне акціонерне товариство "Універсал Банк",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2018 року, ухваленого в складі судді Кучиної Н.Г., у справі № 569/16888/17,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (надалі - ПАТ "Універсал Банк"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 07-578-КФ-2007, за умовами якого банк надав позичальникові грошові кошти у розмірі 260 000,00 доларів США у тимчасове платне користування з терміном погашення 19 вересня 2037 року на умовах та в порядку визначених договором. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між сторонами було укладено іпотечний договір №07-578-ІФ-2007, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок, загальною площею, 193,1 кв.м., житловою площею 76,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, земельні ділянки, за цією ж адресою площею 0,0290 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення земельних ділянок - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Позивач зазначає, що з 10 жовтня 2004 року вони з ОСОБА_2 проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Даний факт встановлено рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 09.08.2016 року.

Згоди на укладення договору іпотеки від 20 вересня 2007 року не давала, а тому вважає, що порушено вимоги закону та її права.

На підставі викладеного та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 02 лютого 2018 року просила суд визнати договір іпотеки № 07-578-ІФ-2007, що укладений 20 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством "Банк Універсальний" (правонаступник - Публічне акціонерне товариство "Універсал Банк"), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. - недійсним. Визначити спосіб та порядок виконання рішення шляхом проведення державної реєстрації припинення іпотеки та припинення обтяження на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0290 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, площею 0,1000, кадастровий номер НОМЕР_2 зареєстровані на підставі договору іпотеки № 07-578-ІФ-2007 від 20.09.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ "Банк універсальний", посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним - задоволено частково. Визнано договір іпотеки № 07-578-ІФ-2007 укладений 20 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством "Банк Універсальний", посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. - недійсним. В задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час укладення іпотечного договору іпотекодавець достовірно знав, що спірне нерухоме майно (предмет договору) є спільною сумісною власністю подружжя, і що ОСОБА_1 не давала згоди на укладення цього договору, у встановленому законом порядку, а тому були порушені її права.

Не погоджуючись із судовим рішенням в частині відмови у задоволені позову, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає помилковими висновки суду щодо передчасності позовної вимоги про визначення способу та порядку виконання рішення суду, а відтак судове рішення таким, що підлягає скасуванню частково із ухваленням у вказаній частині нового рішення, про задоволення позовних вимог повністю.

Скаржниквказує, що у зв'язку із задоволенням позовних вимог про визнання договору іпотеки № 07-578-ІФ від 20 вересня 2007 року недійсним, суд мав право одночасно вирішити питання про визначення способу і порядку виконання такого рішення шляхом проведення державної реєстрації припинення іпотеки та припинення обтяження на нерухоме майно.

Не погоджуючись із означеним рішенням, ПАТ "Універсал Банк" також подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в оскаржуванній частині скасувати та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити.

Підставами для скасування рішення місцевого суду, згідно поданої апеляційної скарги, визначає невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, так і належність їм майна на праві спільної сумісної власності встановлено рішенням Апеляційного суду Рівненської області 09 серпня 2016 року та що на момент укладення оспорюваного правочину (20 вересня 2007 року) єдиним власником предмета іпотеки був ОСОБА_2 Тобто, зазначені факти встановлено судом майже через дев'ять років після укладення цих договорів, що не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням цих договорів.

Посилається на те, що відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя недійсним.

Звертає увагу суду, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо було б встановлено чи доведено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, який уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Окрім того, зазначає, що в матеріалах справи знаходиться заява ОСОБА_2 від 20.09.2007, якою він підтверджував, що в шлюбі не перебував і домоволодіння та земельні ділянки, котрі передані в іпотеку банку є його особистою приватною власністю.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідача, ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 вказують, що судове рішення у задоволеній частині є законним та обґрунтованим, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Справа в апеляційному порядку призначалась до судового розгляду неодноразово, учасники справи про день та час розгляду справи належним чином повідомлені. До початку судового зас ідання представники позивача та третьої особи втретє подали заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки вони не можуть зх'явитися до апеляційного суду, так як приймають участь у розгляді іншої кримінальної справи. Обговоривши заявлене клопотання, колегія суддів, визнає причини неявки вказаних учасників справи неповажними та з врахуванням ч.3 п.2 ст.223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності таких учасників.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам не відповідає.

Установлено, що 20 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Банк Універсальний" (правонаступник - Публічне акціонерне товариство "Універсал Банк") та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 07-578-КФ-2007, згідно п.1.1 якого банк надав позичальникові грошові кошти у розмірі 260 000,00 доларів США у тимчасове платне користування з терміном погашення 19 вересня 2037 року на умовах та в порядку визначених договором.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між сторонами було укладено іпотечний договір №07-578-ІФ-2007, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок, загальною площею, 193,1 кв.м, житловою площею 76,8 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, земельні ділянки за цією ж адресою площею 0,0290 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та площею 0,1000, кадастровий номер НОМЕР_2 цільове призначення земельних ділянок - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 09.08.2016 року встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 жовтня 2004 року по час звернення до суду.

21 березня 2017 року що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір, відповідно до п. 3 якого, все майно, в тому числі рухоме та нерухоме, придбане та /або набуте чоловіком або дружиною після та під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто, починаючи з 10 жовтня 2004 року по час звернення до суду, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності дружині, незалежно від того, на чиє ім'я воно було придбане або набуте.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася як на підставу недійсності вищевказаного договору іпотеки - на відсутність її згоди на укладення договору іпотеки від 20 вересня 2007 року, яка мала б бути посвідчена нотаріально.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є порушення стороною (сторонами) загальної заборони того, щоб зміст правочину суперечив положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства саме на момент його вчинення.

Згідно зі статтею 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) тільки за згодою всіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, за змістом пункту 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, принцип справедливості, добросовісності та розумності. Такі засади цивільного права підлягають застосуванню як під час тлумачення й реалізації актів цивільного законодавства та інших джерел цивільного права, а так само під час здійснення оцінки поведінки учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм права у їх взаємодії й взаємозв'язку необхідно зробити висновок, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15,від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Апеляційний суд виходить з того, що оцінка перелічених у наведених правових позиціях обставин не обмежується предметом дослідження у справі, метою з'ясування якого є інші факти, що мають істотне значення для її вирішення. Зокрема, оцінюючи обґрунтованість вимог позивача та добросовісність її дій, суд зобов'язаний врахувати обставини набуття спірного майна.

В оцінці обставин справи суд враховує, що майно придбане за грошові кошти, надані банком у кредит чоловіку позивача згідно п.2.1.3 кредитного договору умовою належно оформленого забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним договором, тобто одночасної передачі цього майна в іпотеку цій же кредитній установі. Отже, у досліджуваній правовій ситуації момент набуття майна настав у той же самий проміжок часу, що і з розпорядження ним шляхом передання в іпотеку банку. Придбання майна відбулося не за рахунок особистих коштів позичальника або спільних коштів позичальника та його подружжя, а за рахунок коштів, наданих банком в кредит, інших доводів позивачем не наведено й не обґрунтовано.Доказів існування інших джерел для набуття цього майна суду не надано.

Згідно частини першої статті 60 СК України, за змістом якого майно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, якщо воно ними спільно набуте, тобто для виникнення режиму спільності майна необхідною умовою є те, що майно має бути ними спільно нажитим.

Додатково необхідно зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті такого майна. Тобто режим спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У ситуації, коли виникненню права власності на річ передує виникнення боргового зобов'язання одного з подружжя, застосуванню підлягає правило частини четвертої статті 65 СК України, згідно з яким обов'язки одного з подружжя стають спільними для другого з подружжя лише в разі, якщо такий договір укладений в інтересах сім'ї. Тобто подальша поведінка подружжя або дійсна мета виникнення зобов'язання, досягнення якої спрямоване на задоволення інтересів сім'ї, могли бути достатніми підставами вважати, що такі боргові зобов'язання є спільними для обох з подружжя.

Отже, банк, надавши необхідні грошові кошти для придбання певної речі в борг, не мав достатніх причин для висновку, що цю річ придбано за рахунок спільних коштів подружжя та що вона є спільно нажитою ними та, відповідно, є їх спільною річчю.

У досліджуваних правовідносинах передання спірного нерухомого майна у іпотеку банку має розглядатися не як розпорядження спільним майном подружжя, для якого є обов'язковою згода іншого з подружжя, а як обов'язкова умова надання грошових коштів банком позичальнику у кредит. Непередання позичальником придбаного за рахунок кредиту майна в іпотеку банку не створило б для нього умов отримання усієї суми кредиту у зв'язку з істотним порушенням умов та порядку кредитного договору.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору кредит надається позичальнику на умовах визначених даним договором після виконання ним умов передбачених розділом 2 даного договору, серед іншого належно оформленого забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним договором відповідно до розділу 3 даного договору (п. 2.1.3 договору).

Апеляційний суд враховує поведінку ОСОБА_2, який, укладаючи оспорюваний договір іпотеки, зазначив, що на момент його підписання предмет іпотеки досі нікому не проданий, не подарований, не обтяжений, не підлягає вилученню і вільний від зобов'язань, крім тих що передбачені цим договором, не знаходиться у спільній частковій власності, податковій заставі, не є часткою, паєм (пункт 1.5. договору застави).

Окрім того, установлено, що при укладенні договору іпотеки іпотекодавець у заяві засвідчив, що на момент укладення договору іпотеки в шлюбі не перебуває, домоволодіння та земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які передаються в іпотеку його особистою приватною власністю.

Згідно п. 6.1.5 кредитного договору № 07-578-КФ-2007 при зміні місця проживання, місця роботи, прізвища або імені, свого сімейного стану та інших обставин, здатних вплинути на виконання зобов'язань по даному договору повідомити банк протягом 3-х робочих днів з моменту виникнення цих обставин.

На підставі доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, справи апеляційний суд, дійшов висновку, що на час укладення договору іпотеки 20 вересня 2007 року банк не знав і не міг знати, що житловий будинок, загальною площею, 193,1 кв.м, житловою площею 76,8 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельні ділянки, що знаходяться затією ж адресою площею 0,0290 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та площею 0,1000, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення яких - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Як вже зазначено, умовою виникнення режиму спільності набутого майна, є спільність витрачених на його придбання коштів, що не доведено у спірній правовій ситуації.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Посилання ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 09.08.2016 року, яким встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 жовтня 2004 року по час звернення до суду, не заслуговують на увагу, оскільки встановлений цим рішенням факт правового значення для вирішення цього спору не мають, у зв'язку з висновками, які зроблені вище.

Апеляційний суд враховує, що позивач звернулася до суду з цим позовом у листопаді 2017 року, договір іпотеки був укладений у вересні 2007 році, тобто через 10 років після укладення спірного договору.

Факти перебування житлового будинку та земельних ділянок у володінні сім'ї, наявність у позивача права користування ними з моменту придбання, у своїй сукупності позбавляють суд сумнівів щодо абсолютної необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 760/22825/15-ц та від 26 вересня 2018 у справі №296/10167/14.

Разом з тим, враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання способу та порядку виконання рішення шляхом проведення державної реєстрації припинення іпотеки та припинення обтяження на нерухоме майно.

Доводи апеляійної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо визнання договору іпотеки недійсним, в цілому не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах матеріального права, на що обґрунтовано посилається відповідач, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" підлягає задоволенню, то сплачені судові витрати відповідачем за перегляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 960,00 грн. підлягають стягненню з позивача та у дохід державного бюджету в сумі 1057,20 грн..

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375,376, 382-384 ЦПК України, ст.ст.60, 65 СК України, ст.ст. 215, 216 України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2018 року в частині визнання недійсним договору іпотеки скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (надалі - ПАТ "Універсал Банк"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" судовий збір в сумі 960,00 грн. та у дохід держави судовий збір в сумі 1057,20 грн. за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2018 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Шимків С.С.

Бондаренко Н.В.