Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 233/3902/16-ц

провадження № 61-24369св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Луганський національний аграрний університет, директор відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року у складі судді Наумик О. О. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Азевича В. Б., Краснощокової Н. С., Новосьолової Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Луганського національного аграрного університету, директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» та просив визнати незаконним наказ № 79-к від 18 липня 2016 року, виданий відокремленим підрозділом «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» про звільнення ОСОБА_4 з роботи за сумісництвом, поновити його на посаді юрисконсульта за сумісництвом з часу незаконного звільнення, стягнути з директора технікума ОСОБА_5 як з посадової особи, винної у незаконному звільненні позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 112, 39 грн, а також притягнути до матеріальної відповідальності службову особу, винну в його незаконному звільненні.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював на посаді юрисконсульта за сумісництвом у відокремленому підрозділі «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» з 27 квітня 2015 року. 25 липня 2016 року він отримав рекомендований лист з наказом № 79-к від 18 липня 2016 року про звільнення із займаної посади у зв'язку з прийняттям на роботу постійного працівника.

Вважає, що розірвання трудового договору, укладеного із сумісником, відбувається на підставі статті 36 КЗпП України, в якій відсутня така підстава для припинення трудового договору, як звільнення працівника із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника на постійній основі.

Відповідачем не надано позивачу у день його звільнення копію наказу про звільнення та не проведено розрахунок у повному обсязі.

На думку позивача, фактично відбулася зміна істотних умов трудового договору, а саме прийняття на посаду юрисконсульта постійного працівника замість сумісника, тому роботодавець повинен письмово повідомити його про такі зміни та запропонувати змінити статус сумісника на постійного працівника.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що адміністрація відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» дотрималася вимог діючого трудового законодавства при звільненні позивача та правомірно розірвала з ним трудовий договір за сумісництвом без його згоди. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з посадової особи - директора технікуму ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, оскільки діючим трудовим законодавством не передбачено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з посадової особи власника підприємства, установи, організації або уповноваженої ним особи.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на особу, яка працює за сумісництвом, поширюються всі права та обов'язки, передбачені трудовим законодавством. При звільненні позивача відповідачами застосовані не норми КЗпП України, а норми Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, яке є підзаконним нормативно-правовим актом.

Вказує, що прийняття на посаду постійного працівника замість сумісника є зміною істотних умов праці, про яку роботодавцю необхідно було повідомити позивача за два місяці, та запропонувати йому посаду юрисконсульта на постійній основі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 04 червня 2018 року справу № 233/3902/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що наказом в.о. директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» від 27 квітня 2015 року ОСОБА_4 прийнято на посаду юрисконсульта за сумісництвом з 27 квітня 2015 року на 0, 5 ставки з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

Наказом директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» від 15 липня 2016 року ОСОБА_6 було прийнято на посаду юрисконсульта з 18 липня 2016 року на 0,5 ставки з оплатою праці відповідно до штатного розпису.

18 липня 2016 року наказом директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» №79-к ОСОБА_4 звільнено з роботи за сумісництвом 18 липня 2016 року у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Робота за сумісництвом регламентується Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 (далі - Положення), пунктом 8 якого визначено, що звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Листом Міністерства соціальної політики України від 28 жовтня 2016 року № 401/06/186-16 роз'яснено, що звільнення з роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ й організацій провадиться, зокрема, у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Припинення трудового договору з сумісником у цьому випадку провадиться на підставі статті 7 КЗпП України, що й відображається у відповідному наказі (розпорядженні) роботодавця. Обов'язку попереджати сумісника про наступне звільнення за цією підставою законодавство не містить. Необхідності подання працівником заяви на звільнення за цією підставою також не встановлено.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інших). Про зміну істотних умов праці працівника необхідно повідомити не пізніше, ніж за два місяці.

Як було встановлено судами, звільнення позивача відбулося у зв'язку з прийняттям на посаду юрисконсульта працівника, який не є сумісником та працюватиме на постійній основі, тому вірними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що положення КЗпП України стосовно зміни істотних умов праці щодо спірних правовідносин не застосовуються.

Суди першої та апеляційної інстанції на підставі встановлених обставин та належної оцінки зібраних у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку, що відокремленим підрозділом «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» при звільнені ОСОБА_4 дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.

Вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розумінні статті 235 КЗпП України є похідними від позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, у зв'язку з чим правильним є висновок судів про відмову у їх задоволенні.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат