Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 295/9538/15-ц
провадження № 61-7204св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П. касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнив частково. Рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного майна подружжя залишив без змін. Рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання договору дарування будинку недійсним скасував. Ухвалив в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання договору дарування будинку недійсним задовольнив частково. Визнав недійсним договір дарування в 1/2 частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 29 квітня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Слюсар В. В., за реєстраційним номером 769.
При цьому колегія суддів вказала, що «[…] Оскільки нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання спірного будинку спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину цього будинку. Разом з цим за змістом частини першої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Зважаючи на те, що частки подружжя є рівними, то ОСОБА_6, як власник 1/2 частини спірного житлового будинку, міг на власний розсуд розпоряджатися лише належною йому часткою. Визнаючи договір дарування від 29 квітня 2015 року недійсним в цілому суд апеляційної інстанції залишив зазначене поза увагою. У зв'язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що договір дарування слід визнати недійсним в частині дарування 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, належної ОСОБА_7».
Не можу погодитися з цим рішенням колегії суддів з таких причин.
1. Апеляційний суд Житомирської області при ухваленні рішення від 15 листопада 2017 року вважав, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу та є спільним майном подружжя. При цьому частки кожного із подружжя у праві на це майно є рівними, проте, відчуження спірного майна проведено без згоди його співвласника, що є підставою для визнання договору дарування недійсним.
3. Судом при ухваленні рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року не встановлено, що сторони договору дарування діяли недобросовісно.
4. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 372/504/17 передано справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
4.1. Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 372/504/17 мотивована тим, що є підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України, зокрема у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.
4.2. В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 372/504/17 зокрема вказується, що: «…виходячи з практики Верховного Суду України (справи № 6-1622цс15, № 6-533цс16, № 6-1912цс15) такі дії, за відсутності обізнаності контрагента про протилежне, не є підставою для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного без згоди іншого з подружжя, тоді як наведе підтверджує намір особи приховати факт придбання майна у шлюбі, і розпорядитися ним одноособово за відсутності згоди другого з подружжя. Слід звернути увагу на те, що, крім принципу добросовісності, ЦК України, визначає й інші принципи, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість. А тому у кожній конкретній справі недостатньо керуватися та надавати пріоритет лише одному з них (добросовісність). Норми права слід застосовувати в їх системній взаємодії з метою максимального захисту всіх осіб, права яких порушені або можуть бути порушені внаслідок укладення правочинів. Така позиція (системне застосування принципів) зумовлена прагненням максимально ефективно вирішити судовий спір.
[…] Крім іншого, здійснюючи захист прав однієї особи (контрагента за договором), слід переконатись та встановити, чи внаслідок наведеного не буде завдано шкоди другому співвласнику (другому з подружжя), який має право власності на таке майно, що було порушено неправомірними діями іншого співвласника. При цьому необхідно ураховувати, що в зазначених спорах фактично неможливо довести наявність недобросовісності дій третьої особи - контрагента, який завжди буде стверджувати, що він не знав і не міг знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності подружжю, оскільки наслідком визнання ним зазначених обставин, буде визнання оспорюваної угоди недійсною».
6. За такої ситуації касаційне провадження у справі № 295/9538/15-ц потрібно було зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 372/504/17.
Суддя: В. І. Крат