Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 369/7682/15-ц

провадження № 61-22101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016року у складі судді Усатова Д. Д. та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Білоконь О. В., Таргоній Д. О., та касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року в складі колегії суддів: Приходька К. П., Білоконь О. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та ОСОБА_4 перебували зареєстрованому шлюбі з 24 червня 1995 року по 24 листопада 2014 року, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області розірвано. У період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства вони набули спільне майно, а саме: земельну ділянку АДРЕСА_1; 1/4 частини житлового будинку, загальною площею 120 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; 1/4 частини земельної ділянки АДРЕСА_3; земельну ділянку АДРЕСА_4; житловий будинок площею 180 кв. м, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_5.

Посилаючись на викладене, позивач просив виділити йому та ОСОБА_4 у власність по 1/2 частини указаного майна.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 24 червня 1995 року до 24 листопада 2014 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 У шлюбі сторони мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час спільного проживання з відповідачем до фактичного припинення шлюбних відносин вони набули спільне майно (майнові права), яке підлягає поділу та яке відповідач не включив у первісний позов, а саме: майнові права на квартиру в житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_6; автомобіль «Volkswagen Transporter Т5», державний номерний знак НОМЕР_1, і квадроцикл.

Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати за нею 1/2 частини майнових прав на предмет договору від 11 червня 2007 року № 11/06/07-Б, додаткова угода від 15 грудня 2008 року, укладеного між Дочірнім підприємством «Дніпровський круг» та ОСОБА_3, ринкова вартість яких складає 450 000,00 грн; стягнути з ОСОБА_3 на її користь кошти в сумі 152 258 грн як компенсацію належної їй половини вартості відчуженого не в інтересах спільного сумісного майна подружжя автомобіля «Volkswagen Transporter Т5», державний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,1528 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_5. Визнано за ОСОБА_4 право власності на майнові права на 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, за договором від 11 червня 2007 року № 11/06/07-Б. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка АДРЕСА_1 не була придбана у шлюбі, а отримана ОСОБА_4 у порядку приватизації на підставі рішення Шпитьківської сільської ради народних депутатів від 23 березня 1995 року № 22/9 згідно з правилами Земельного кодексуУкраїни у порядку приватизації, а отже, згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 CK України є її особистою власністю, отриманою шляхом реалізації особистого права громадянина України на приватизацію земельних ділянок під час перебування у шлюбі. 1/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 та 1/8 частини земельної ділянки, яка розташована за вказаною адресою, отримані ОСОБА_4 у порядку спадкування після померлого батька, у зв'язку з чим є її особистою приватною власністю. При цьому житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_5, та земельна ділянка, на якій він знаходиться, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами, виходячи з рівності часток майна дружини та чоловіка.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити факт придбання транспортного засобу за спільні кошти подружжя, відчуження транспортного засобу та його вартість на момент відчуження, а довідка ДАІ про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_8 не доводить ті обставини, які потребують доказування у межах цього спору, а саме вартість відчуженого транспортного засобу. Визнаючи за ОСОБА_4 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на майнові права - на 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, за договором від 11 червня 2007 року № 11/06/07-Б, суд виходив із того, що джерелом набуття майнових прав за вищезазначеним договором були спільні сумісні кошти, одержані від продажу нежитлового приміщення кафе, що побудоване подружжям.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації половини вартості відчуженого автомобіля «Volkswagen Transporter Т5», НОМЕР_3, 2008 року випуску, скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти в сумі 152 258,00 грн як компенсацію належної їй половини вартості відчуженого автомобіля «Volkswagen Transporter Т5».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення в частині вимог про компенсацію вартості спірного автомобіля, виходив із того, що спірне рухоме майно (автомобіль) придбане у 2012 році у шлюбі, джерелом набуття цього майна були кошти сім'ї та особиста праця колишнього подружжя, а тому ОСОБА_4 має право на компенсацію 1/2 частини цього автомобіля.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні його позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що за ОСОБА_3 визнано право власності на майно, що виключене з цивільного обороту, оскільки воно самочинно реконструйоване (після введення в експлуатацію та після отримання свідоцтва про право власності), на яке у власника немає правовстановлюючих документів. Отже, з урахуванням того, що на земельній ділянці, 1/2 частини якої за рішенням суду виділена позивачу, знаходиться самочинне будівництво, вона також не підлягає поділу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_3. - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення в частині стягнення компенсації половини вартості відчуженого автомобіля «Volkswagen Transporter Т5», НОМЕР_3, 2008 року випуску, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що кошти, позичені у ОСОБА_8, у розмірі 15 000,00 дол. США використані ОСОБА_3 на проведення ремонту у квартирі за адресою: АДРЕСА_6, а тому витрати одного з подружжя за рахунок спільного майна («Volkswagen Transporter T5», НОМЕР_3) на погашення їхнього спільного боргу підлягають врахуванню при поділі майна та визначенні розміру компенсації за належну одному з подружжя частку в ньому. Крім того, ОСОБА_4 не надала суду належних доказів, які б підтверджували вартість вказаного автомобіля.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

Ухвалою від 12 липня 2017 справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5, - скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Судом установлено, що 24 червня 1995 року Копилівською сільською радою Макарівського району Київської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, який розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року.

14 березня 1998 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5

Згідно з договором купівлі-продажу житловий будинок на день його продажу був загальною площею 18,6 кв. м.

Рішенням XXIX сесії Шпитьківської сільської ради шостого скликання від 02 липня 2015 року земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 0,1528 га, передана у власність ОСОБА_4

02 вересня 2015 року Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_4, відповідно до якого земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_5 кадастровий номер НОМЕР_2, належить ОСОБА_4 на праві власності.

Відповідно до технічного паспорта житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 від 25 серпня 2016 року,здійсненого ТОВ «БТІ-Сервіс», указаний будинок є самочинним будівництвом, здійсненим на місці придбаного у 1998 році будинку, та складає 103,8 кв. м.

Указана обставина не заперечується і ОСОБА_3

Відповідно до статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК Українидружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК Україниу разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини першої статті 376 ЦК Українисамочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України).

За змістом частини першої статті 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України)

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомого, відповідно до положень статті 181 ЦК Україниналежать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України)

Проте суди першої й апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули.

Відповідно до статті 331 ЦК Україниправо власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За змістом частин першої та другої статті 376 ЦК Українижитловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (частина шоста статті 376 ЦК України).

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Суд першої інстанції, всупереч наведеним нормам матеріального права, визнав право власності на 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5, який є самочинним будівництвом та на який відсутні правовстановлюючі документи.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Спірний будинок є самочинним будівництвом, а тому у силу статті 376 ЦК Українивін не має статусу об'єкта права власності і не підлягає поділу.

Узагальнюючи викладене, суд дійшов висновку про скасування рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5,з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Отже, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, а виходячи з вимог статті 70 СК Українипри поділі вказаного майна частки сторін є рівними, тобто по 1/2 частини кожному з подружжя. При цьому житловий будинок не є об'єктом цивільного обороту та не може підлягати поділу, оскільки право власності в установленому законом порядку на час розгляду справи не зареєстроване.

Твердження ОСОБА_4 про те, що земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 не є спільним майном подружжя, є безпідставними, оскільки та обставина, що на земельній ділянці знаходиться самочинне будівництво, не є підставою для відмови у задоволенні вимог про її поділ, оскільки саме в період шлюбу був придбаний будинок, замість якого на цій же земельній ділянці був зведений новий.

Вимоги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про скасування рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_4 компенсації половини вартості автомобіля також не підлягають задоволенню, оскільки доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів. При цьому предметом цього позову не були боргові зобов'язання подружжя, а тому і доводи заявника про те, що за рахунок проданого автомобіля погашено заборгованість за надані кошти, що були використані для здійснення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_6, є безпідставними та необґрунтованими.

Аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 096,20 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017року в частині задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_3права власності на 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 096,20 грн (одна тисяча дев'яносто шість гривень 20 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик