Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа №336/6368/14-ц

провадження № 61-19932св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року у складі судді Наумова О. О. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року публічне акціонерне комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 25 650 грн, яка утворилась станом на 30 травня 2014 року.

Позовна заява мотивована тим, що 18 червня 2011 року ОСОБА_1 став клієнтом закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредитну картку «Універсальна». 12 лютого 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку на кредитну карту «Голд», відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 16 600 грн, з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Неналежне виконання ОСОБА_1 умов укладеного договору призвело до утворення заборгованості, яка в добровільному порядку сплачена не була.

ОСОБА_1 заперечував проти пред'явленого позову, посилаючись на те, що особову інформацію та ПІН-коду нікому не розголошував, картку не втрачав та не передавав третім особам. При спробі зняти кошти з кредитної картки 08 липня 2013 року він дізнався про відсутність коштів, у цей же день він звернувся до установи банку та до органів внутрішніх справ з відповідною заявою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від

03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 лютого 2013 року в сумі 25 650,50 грн та

256,51 грн судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року ухвалені справі судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді рішенням Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю правових підстав для задоволення позову. Місцевий суд урахував, що на час розгляду справи тривало досудове розслідування за зверненням ОСОБА_1 до правоохоронних органів, до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за частиною першою статті 185 КК України за фактом крадіжки майна - коштів з кредитної карти ОСОБА_1 На час судового розгляду особу, яка здійснила операції по картці, що належить

ОСОБА_1, не встановлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд прийшов вірного висновку щодо відсутності неналежного виконання своїх зобов'язань відповідачем, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції по його картці.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості, суд не врахував дійсність та чинність даного правочину. Судом не застосовано положення статей 526, 527, 530 ЦК України, які підлягають застосуванню.

Касаційна скарга містить посилання на те, що при укладенні кредитного договору ОСОБА_1 узяв на себе зобов'язання і повинен його виконувати належним чином, у встановлений строк та відповідно до умов договору. Зауважено, що в силу положень статті 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Аргументом касаційної скарги також указано те, що у справі було проведено лінгвістичну експертизу, проте суд неправомірно визнав даний висновок експерта як належний доказ, оскільки при ознайомленні з матеріалами експертизи було виявлено порушення науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених указом Міністерства юстиції України від 08 січня 1998 року №53/5.

Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд установив, що 18 червня 2011 року ОСОБА_1 став клієнтом закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав кредитну картку «Універсальна».

12 лютого 2013 року ОСОБА_1 отримав кредитну карту «Голд» відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 16 600 грн з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

З 30 вересня 2013 року кошти на погашення кредитної заборгованості від ОСОБА_1 не надходили, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 30 травня 2014 року склала 25 650 грн та погашена не була.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина перша статті 611 ЦК України).

Направляючи справу на новий розгляд, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 09 грудня 2015 року указав на необхідність перевірки заперечень відповідача на позов та на встановлення обставин, які безспірно доводять, щокористувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Суд установив, що по факту звернення ОСОБА_1 до відділення банку проводилась службова перевірка. Висновком департаменту моніторингу у сфері безпеки було встановлено, що 05 липня 2013 року за карткою № НОМЕР_1 були проведені операції зняття коштів за послугою «Експрес Платіж». Ці операції проводились з використанням мобільного телефону НОМЕР_2, який належить ОСОБА_1, з прослуховування запису розмови з оператором та особою, яка представилась ОСОБА_1, встановлено, що ідентифікація клієнта відбулась успішно, особа знала особову інформацію клієнта, останні транзакції, кодове слово, що сприяло переказу грошових коштів з картки клієнта.

Відповідно до висновку, отриманого за результатами вказаної експертизи,

від 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 не брав участі у досліджуваних розмовах №1 і №4, тобто слова та висловлення невстановленого учасника цих розмов мовлення якого в додатку до цього висновку персоніфіковано символом «Ч1», промовлені не ОСОБА_1

Цим же висновком встановлено, що ОСОБА_1 ймовірно не брав участь у розмовах №№2,3,5 тобто слова та висловлення невстановленого учасника цих розмов, мовлення якого в додатку до цього висновку персоніфіковано символом «Ч1», промовлені ймовірно не ОСОБА_1

У ході судового розгляду був допитаний експерт ОСОБА_2, яка підтримала зроблений нею висновок, та зазначила, що для його складання експерту було достатньо зразків з наданих на його адресу матеріалів цивільної справи.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Установивши, що ОСОБА_1 не причетний до зняття кредитних коштів з його картки 05 липня 2013 року, а позивач не надав суду доказів то, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції по його картці, суд прийшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Саме по собі посилання в касаційній скарзі на те, що між сторонами існують договірні відносини не може бути підставою для скасування законного рішення.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В.В. Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська