Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 463/1858/16-ц

провадження № 61-30831св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Львівська обласна клінічна лікарня,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року у складі судді Лакомської Ж. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2017 року складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної клінічної лікарні (далі - Львівська ОКЛ), у якому просив скасувати наказ головного лікаря Львівської ОКЛ від 29 лютого 2016 року № 74 про звільнення його з посади лікаря-стоматолога-хірурга щелепо-лицевої хірургії та поновити його на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що листом відділу кадрів Львівської ОКЛ його повідомлено про звільнення та необхідність з'явитися для отримання трудової книжки. Копію наказу про звільнення та трудову книжку він отримав лише 21 березня 2016 року, після написання ним відповідної заяви.

Вважає наказ головного лікаря Львівської ОКЛ від 29 лютого 2016 року № 74 про його звільнення безпідставним, оскільки реальними підставами його звільнення з роботи є конфліктні відносини з головним лікарем та колективом Львівської ОКЛ з приводу організації лікувального процесу, тактики та методів лікування хворих, а також його раціональні погляди щодо зазначеного.

Вважає, що в оскаржуваному наказі про його звільнення упереджено, безпідставно та необґрунтовано вказується, що він перебував на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння. 28 лютого 2016 року він здійснював чергування, був черговим лікарем відділення щелепо-лицевої хірургії Львівської ОКЛ, виконував покладені на нього обов'язки, здійснював огляди хворих та призначав лікування.

Надалі йому стало відомо, що заступником головного лікаря з кадрової роботи та юридичного забезпечення Львівської ОКЛ ОСОБА_3 складено акт про те, що він перебував на робочому місці в нетверезому стані. Проте йому не видали направлення на проведення огляду на стан алкогольного сп'яніння в спеціалізованому медичному закладі, не відібрали пояснення, чим позбавили його можливості спростувати безпідставні звинувачення про перебування на робочому місці в стані сп'яніння.

Також вважає безпідставним посилання в оскаржуваному наказі на неодноразові усні попередження та дисциплінарні стягнення, які накладались на нього у 2009 та 2013 роках, оскільки такі посилання не мають відношення до підстав його звільнення з роботи. Просив позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що стан алкогольного сп'яніння позивача на робочому місці доведений належними та допустимими доказами у справі. ОСОБА_4 було запропоновано пройти медичне обстеження на стан алкогольного сп'яніння та надати письмові пояснення, однак позивач відмовився та самовільно залишив робоче місце.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди належним чином не надали оцінки показам свідків, а також безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про виклик інших осіб, як свідків.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 25 травня 2018 року справа № 463/1858/16-ц передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 01 серпня 2003 року прийнято на роботу у Львівську ОКЛ на посаду лікаря - стоматолога - хірурга відділення щелепно-лицевої хірургії.

Згідно із наказом головного лікаря Львівської ОКЛ від 29 лютого 2016 року № 74 ОСОБА_4 звільнено з посади лікаря - стоматолога - хірурга щелепо-лицевої хірургії за появу на роботі в нетверезому стані на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України, з 29 лютого 2016 року.

Оскаржений наказ виданий на підставі рапорту зав. відділенням щелепо-лицевої хірургії Львівської ОКЛ, заяви ОСОБА_6 на ім'я головного лікаря Львівської ОКЛ від 28 лютого 2016 року, акту про появу на роботі в нетверезому стані від 28 лютого 2016 року. Стан алкогольного сп'яніння лікаря - стоматолога - хірурга підтверджується такими ознаками: різкий запах з рота, хитка хода, збуджений стан, тремтіння рук, нерозбірлива мова, безглузді розмови, агресивність. Від пропозиції пройти медичне обстеження і надати письмові пояснення відмовився. Залишив своє робоче місце без будь- яких пояснень о 18.40 год, робочий час з 09.00 год. до 21.00 год.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 40 КЗпП України підставою для звільнення особи є поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Такий факт може встановлюватися не лише спеціальним обстеженням з використанням відповідних технічних засобів, а й будь-якими іншими доказами, допустимими з точки зору процесуального права.

Звільнення на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України є дисциплінарним звільненням, тому воно повинно проводитись з додержанням правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Зокрема, факт перебування ОСОБА_4 на робочому місці у нетверезому стані підтверджено актом від 28 лютого 2016 року, який складений і підписаний шістьма особами, а саме: заступником головного лікаря з кадрової роботи та юридичного забезпечення ОСОБА_3, юрисконсультом ОСОБА_7, завідуючим відділенням щелепо-лицевої хірургії ОСОБА_8, лікарем-невропатологом ОСОБА_9, лікарем-стоматологом-хірургом ОСОБА_10, охоронцем.

Згідно із заявою ОСОБА_6від 28 лютого 2016 року, який був допитаний у судовому засіданні як свідок, останній повідомив, що лікар-стоматолог - хірург відділення щелепо-лицевої хірургії ОСОБА_4 при прийомі його родича ОСОБА_11 з 11:00 год. перебував в стані алкогольного сп'яніння, різкий запах алкоголю з рота, тремтіння рук, неадекватна мова. Призначив ургентне оперативне втручання для пацієнта ОСОБА_11 на 16:00 год., проте оперативне втручання не відбулось, так як лікар-стоматолог-хірург ОСОБА_4 забув про пацієнта, з огляду на стан в якому він перебував.

Вказаний факт підтвердили і допитані судом свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_10

Профспілковим комітетом Львівської ОКЛ дана згода на звільнення з посади лікаря - стоматолога - хірурга щелепо-лицевої хірургії ОСОБА_4 за появу на роботі у нетверезому стані, на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України.

Встановивши фактичні обставини справи, висновок судів про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України і, як наслідок, про відмову у задоволенні позову, є правильним.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до оцінки та переоцінки доказів у справі, зокрема, показань свідків, проте зазначене знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат