АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» липня 2018 року

м. Харків

справа № 643/14594/17-ц

провадження № 22ц/790/3627/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1,

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2018 року в складі судді Сугачової О.О.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 та просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? з усіх доходів, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; допустити негайне виконання наказу у межах сплати платежу за 1 місяць; судові витрати покласти на відповідача.

27 грудня 2017 року суддею Московського районного суду м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

13 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 приховала той факт, що на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 з нього проводиться стягнення аліментів у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; що він регулярно перераховує аліменти на утримання дитини; що з вересня 2017 року дитина переважно мешкає разом з ним у звязку з необхідністю проходження коштовного лікування, яке він сплачує; що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про видачу судового наказу вже існував спір про право, що є підставою для скасування судового наказу.

Просив скасувати судовий наказ за заявою ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? усіх доходів, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з моменту звернення до суду з цією заявою і до досягнення дитиною повноліття та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про видачу судового наказу.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу, судовий наказ скасувати; відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про видачу судового наказу; вирішити питання про судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд порушив та неправильно застосував норми процесуального права.

Вказав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 умисно не надала повної та достовірної інформації суду стосовно наявного судового рішення, яке набрало законної сили, що призвело до ухвалення двох судових рішень у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що є істотними для справи обставинами, що не були встановлені судом та впливають на висновки суду про права та обовязки осіб, які беруть участь у справі; що з 20 вересня 2017 року дитина проживає разом з ним та перебуває на його матеріальному забезпеченні, тому стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини є неправомірними, оскільки лише той з батьків, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів; що між ним та ОСОБА_1 виник спір про право на отримання аліментів, тому судовий наказ підлягає скасуванню.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що обставини, на які посилається заявник не є нововиявленими обставинами.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини з усіх видів заробітку/доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 22 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

06 червня 2017 року вказане рішення набрало законної сили.

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 19 липня 2017 року відкрито виконавче провадження у вищевказаній справі.

10 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 та просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? з усіх доходів, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; допустити негайне виконання наказу у межах сплати платежу за 1 місяць; судові витрати покласти на відповідача.

27 грудня 2017 року суддею Московського районного суду м. Харкова видано судовий наказ за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з моменту звернення до суду з цією заявою і до досягнення дитиною повноліття.

13 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

У справі «Желтяков проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла переглядати остаточного та обовязкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Відповідно до частини 8 статті 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами в порядку, встановленому главою 3 розділу Vцього Кодексу.

Статтею 423 ЦПК України передбачено підстави для перегляду судового рішення за новоявленими обставинами.

Зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 423 ЦПК України передбачено, що нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи та докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина 4 статті 423 ЦПК України).

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у звязку з нововиявленими обставинами» визначено, що нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Відповідно до пункту 4 вказаної постанови, вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не повязані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухвалені судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для предявлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами.

Пунктом 7 вищевказаної постанови передбачено, що обставини, які є підставою для перегляду судового рішення це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України, яка викладена в ухвалі від 08 червня 2017 року (справа № 231/32/2012).

Із матеріалів справи вбачається, що як на нововиявлені обставини ОСОБА_2 посилається на наявність рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року, яким з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? з усіх видів заробітку/доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з 22 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вказане судове рішення існувало на час розгляду справи, та про наявність такого рішення було відомо заявнику, таким чином наявність рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року не є нововиявленою обставиною в розумінні вимог статті 423 ЦПК України, а є новим доказом у справі.

Таким чином, цей доказ не може бути підставою для перегляду рішення суду у звязку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обовязок боржника відсутній повністю чи частково у звязку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Аналізуючи наведені норми права, слід зазначити, що ОСОБА_2 має право звернутися до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, а не з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

Крім того, не може бути нововиявленою обставиною в розумінні статті 423 ЦПК України проживання дитини разом з ОСОБА_2

Оскільки факт проживання дитини з ОСОБА_2 існував та був відомий заявнику на час ухвалення судового рішення, але не був доведений до відома суду, ці обставини не можуть вважатися нововиявленими, однак є підставою для звернення до суду з окремим позовом про зміну розміру аліментів або встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на наявність між сторонами спору про право на отримання аліментів, оскільки рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року спір щодо розміру та порядку стягнення аліментів між сторонами вирішено. Рішення набрало законної сили та оскаржено в апеляційному порядку не було.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з того, що жодна обставина, на яку посилається ОСОБА_2 в своїй заяві, не є нововиявленою обставиною, підстав для скасування судового наказу не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи повно, надавши доказам належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні заяви.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

ОСОБА_4

Повний текст постанови складено 05 липня 2018 року