Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 523/5506/14-ц

провадження № 61-4078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач (заявник) - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року у складі судді Сувертак І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Варикаші О. Д., Бабія А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, виселення та вселення.

Позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7. Після його смерті спадкоємцями за законом є ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.Спадкове майно складається з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на праві приватної власності. Свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось, оскільки ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 523/9504/13-ц від 18 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2014 року, ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позову про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а також у визнанні за нею права власності на 1/2 частину квартири.

Враховуючи, що відповідач має інше житло, де вона проживала і може в подальшому мешкати, припинення її права власності на незначну за розміром частку у праві власності на однокімнатну квартиру з отриманням грошової компенсації за свою частку, на переконання позивачів, не завдасть шкоди її інтересам. Житлова площа спірної квартири є незначною, а розмір частки відповідача відповідає 1/4 частини квартири, належна їй частка у праві власності на квартиру не може бути виділена їй в натурі, оскільки квартира є неподільною річчю (відповідно до висновку експертизи). Зважаючи на наведене, позивачі просили суд припинити право ОСОБА_6 на 1/4 частку спадкового майна: на 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з позивачів на користь відповідача компенсацію вартості 1/4 частини квартири згідно з оцінкою судової будівельно-технічної експертизи від 02 вересня 2014 року № 077/2014 в розмірі 110 022,00 грн, що еквівалентно 8 457, 00 дол. США; визнати право власності на 1/4 частину спірної квартири за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5; виселити ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у спірну квартиру; стягнути 3 000, 00 грн судових витрат за проведення судової експертизи.

Позивачі як на правові підстави позову посилалися на статтю 365 ЦК України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Суд вирішив припинити право власності ОСОБА_6 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 право власності на грошові кошти в розмірі 110 022, 00 грн, внесені на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації Одеської області, в рахунок сплати вартості ? частини квартири АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 вселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що житлова площа спірної квартири складає 18, 00 кв. м, розмір частки ОСОБА_6 складає ? частину, тобто частка відповідачки є незначною за розміром. Відповідач не є родичкою інших співвласників, які між собою є близькими родичами, та стосунки між позивачами і відповідачем мають негативний характер, їх спільне проживання в квартирі є неможливим. Належна ОСОБА_6 частка у праві власності на квартиру не може бути виділена їй в натурі, оскільки ця квартира є річчю неподільною за визначенням частини другої статті 183 ЦК України. У зв'язку з внесенням грошових коштів в загальному розмірі 110 022, 00 грн (сума компенсації вартості ? частини спірної квартири) на депозитний рахунок Державної судової адміністрації України, суд першої інстанції вважав можливим припинити право власності на ? частину спірної квартири з одночасним стягненням на користь ОСОБА_6 грошової компенсації.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що оскільки сумісне проживання сторін та користування спірною квартирою є неможливим з різних причин, а припинення права власності на незначну частину квартири не може завдати істотної шкоди інтересам ОСОБА_6 (зокрема, через те, що відповідач має інше житло), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 повністю.

В частині оцінки наданого суду апеляційної інстанції висновку спеціаліста від 20 травня 2015 року № 1907/15 щодо вартості спірного нерухомого майна, то суд відхилив такий доказ, оскільки зазначений висновок не було надано до суду першої інстанції та він не був предметом дослідження. Крім того, такий доказ не може бути врахований судом апеляційної інстанції, оскільки строк дії висновку, як зазначено в ньому, становить шість місяців, тобто на момент розгляду у суді апеляційної інстанції він втратив свою чинність.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просила скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_6 не мала права власності на спірну 1/4 частину квартири, оскільки не отримувала свідоцтво про право власності в порядку спадкування, а тому суд не вправі позбавити особу того, чим вона не володіє на відповідному праві. При цьому заявник зазначає, що втручання у право власності, у тому числі й таке, що ґрунтується на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між інтересами суспільства і необхідністю захисту основних прав особи. Для припинення права на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за обов'язкової умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника й членам його сім'ї, а також за умови попереднього внесення позивачем вартості такої частки на депозитний рахунок суду. На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не врахували тих обставин, що припинення права власності завдасть істотної шкоди заявнику, сторони у справі мають права на рівні частки у праві власності на квартиру, а не, як помилково зазначили суди, частка відповідача у спірній квартирі є незначною. Додатково заявник наголошує на тому, що на момент ухвалення рішення у справі оцінка вартості спірного майна була неактуальною, оскільки проводилась більше ніж за рік до ухвалення оскаржуваного рішення. Суди не врахували наданий заявником висновок оцінки вартості майна, складений у 2015 році.

У відзиві на касаційну скаргу позивачі просили відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_6, залишити без змін оскаржувані судові рішення. На переконання позивачів, доводи касаційної скарги є недоведеними та були спростовані доказами, наявними в матеріалах справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 28 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_7 залишилося спадкове майно, що складається з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належала йому на праві приватної власності. Після смерті спадкодавця із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись сторони ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 523/9504/13-ц від 18 грудня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2014 року, ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позову про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 077/2014 відповідно до об'ємно-планувального рішення, заданого проектом квартири, з якого необхідно виділити в натурі 1/4 частину, до складу якої міг би увійти необхідний склад приміщень (жилих і підсобних), із забезпеченням самостійного входу (виходу) з запропонованої для виділення частини квартри, з дотриманням технічних і протипожежних норм, норм з реконструкції та капітального ремонту житлових будинків, без завдання шкоди господарському призначенню будинку, технічно є неможливим. Також висновком судової експертизи встановлена вартість ? частини спірної квартири, яка становить 110 022, 00 грн.

Житлова площа спірної квартири становить 18, 00 кв. м, розмір частки, на яку претендувала ОСОБА_6 - ? частина квартири.

Під час оцінки доводів касаційної скарги, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд керується положеннями Конституції України та ЦК України щодо правового захисту права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Одночасно за правилами статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Задовольняючи позов про припинення права власності відповідача на 1/4 частку спірної квартири з виплатою їй вартості цієї частки, суд першої інстанції вважав, що припинення такого права (пункт 4 частини першої статті 365 ЦК України) не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона має інше житло.

Ухвалюючи рішення у справі, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на момент розгляду справи право власності на спірну квартиру у сторін спору не виникло, за ними у відповідному державному реєстрі не зареєстровано, суди встановили лише звернення позивачів та відповідача як спадкоємців ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Суди під час розгляду справи не встановили, щоб спадкоємці зверталися за видачею їм свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зареєстрували за собою право власності на нього, а тому відсутні підстави вважати, що на момент розгляду справи за сторонами спору було зареєстровано право власності на 1/4 частку спірної квартири за кожним.

Незважаючи на те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України), право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суди повинні були розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна, оскільки виникнення певного з названих прав пов'язується з різними моментами у часі та різними юридичними фактами.

Вирішуючи питання про припинення права власності, суди мають встановити факт виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна як умову вирішення правового питання припинення такого права стосовно одного із співвласників. Факт звернення спадкоємців із заявами про прийняття спадщини не підтверджує набуття ними права власності на об'єкт, що входить до складу спадкового майна, а тому відсутні підстави для вирішення питання про припинення права власності на нього.

Зважаючи на наведене, правила статті 365 ЦК України про припинення права власності на частку у спільному майні застосовуються лише до співвласників спірного майна, за якими зареєстровано право власності у встановленому порядку відповідно до вимог законодавства України.

Таким чином, не встановивши факт виникнення права власності на частки у спірному майні у позивачів та відповідача, необхідно зробити висновок, що право позивачів на момент звернення до суду з позовом не було порушене, оскільки вони не зареєстрували за собою право власності, а тому юридично не є власниками спірного майна.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи встановлення порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, статті 365 ЦК України, Верховний Суд прийняв рішення про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю.

Позовні вимоги про виселення та вселення є похідними від вимоги щодо вирішення питання про припинення права власності на частку відповідача, а також виникнення такого права власності на відповідні частки спірної квартири у позивачів, а тому також не підлягають задоволенню.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання позову до суду першої інстанції покладається на позивачів, а за подання апеляційної та касаційної скарг підлягає стягненню з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6

Відповідно до квитанції від 11 квітня 2016 року ОСОБА_9 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 210, 00 грн та відповідно до квитанції від 04 липня 2016 року № ПН847 заявник сплатила 1 320, 00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Зважаючи на наведене, з позивачів на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, понесений у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 2 530, 00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, виселення та вселення відмовити.

Стягнути у рівних частках із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір, понесений у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 2 530, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик