Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 592/6019/17

провадження № 61-30633св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Криворотенка В. І., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

01 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), третя особа - ОСОБА_5 про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить автомобіль NISSAN Almera, 1.6 GX, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. У травні 2017 року вона мала намір зняти автомобіль з реєстрації для продажу, проте дізналась про заборону на його відчуження, яка накладена ПАТ «Брокбізнесбанк» на підставі договору застави, укладеного для забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_5, який був попереднім власником автомобіля.

ОСОБА_5 кредитну заборгованість сплатив повністю, на підтвердження чого банк надав відповідну довідку, на підставі якої відбулася перереєстрація автомобіля на ОСОБА_4 Банк обтяження не скасував, у зв'язку з чим вона не може розпорядитися належним їй на праві власності автомобілем, тому просить зняти арешт з вказаного автомобіля.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Знято арешт - обтяження з заставного майна: автомобіля Nissan Almera, 1.6 GX, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, накладений ПАТ «Брокбізнесбанк» на підставі договору застави за №08/6-ф від 12 березня 2008 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що незважаючи на запроваджено тимчасової адміністрації ПАТ «Брокбінесбанк», а надалі з 10 червня 2014 року відкликання банківської ліцензії, відповідач належними доказами не спростував відсутність заборгованості у третьої особи ОСОБА_5 за кредитним договором № 08/6-ф від 12 березня 2008 року на дату видачі довідки та на дату набуття позивачем права власності на автомобіль.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбінесбанк» задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 липня 2017 рокускасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_5, як боржник за кредитним договором, отримавши від банку довідку про повне погашення кредитної заборгованості з вимогою про припинення обтяження до банку не звертався. Позивач, яка набула у власність заставне майно та для якої також існують правові наслідки реєстрації обтяження заставного майна, таку вимогу перед банком також не порушувала, доказів відмови банку від зняття обтяження суду не надала. Законом чітко регламентовано процедуру скасування запису про обтяження майна у Державному реєстрі, якою третя особа та позивач не скористалися, а банк виконання вказаної процедури не порушив.

Довідка про відсутність кредитного боргу, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, не свідчить про виконання ОСОБА_5 договору застави, вона може бути лише підставою для порушення позичальником або позивачем перед банком питання про скасування накладеного на підставі договору застави обтяження і звернення обтяжувача до реєстратора для внесення відповідних змін у Державний реєстр обтяжень рухомого майна.

Вказана довідка підписана особою, яка під час дії тимчасової адміністрації у банку не мала повноважень підписувати такий документ, оскільки з 03 березня 2014 року уповноваженою особою Фонду була скасована довіреність, на підставі якої ОСОБА_6, як тимчасово виконуюча обов'язки керуючого Сумським регіональним відділенням ПАТ «Брокбізнесбанк», здійснювала вказані повноваження.

Отже, єдиною повноважною особою від імені ПАТ «Брокбізнесбанк» у період з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 року був уповноважений Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ОСОБА_7

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

08 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У травні2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги пояснення третьої особи ОСОБА_5, які були досліджені судом першої інстанції, про те, що він особисто звертався до банку з питанням дострокового погашення кредитної заборгованості, припинення дії договору застави та відчуження автомобіля.

Судом апеляційної інстанції не взято до уваги положення статті 92 ЦК України, відповідно до яких у відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено кредитний договір № 08/6-ф, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 65812 грн. на строк з 12 березня 2008 року по 11 березня 2015 року зі сплатою 16 % річних за користування кредитними коштами для придбання автомобіля Nissan Almera Classic (а.с. 13-15).

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань того ж дня, тобто, 12 березня 2008 року, між банком та позичальником було укладено договір застави № 08/6-ф, відповідно до пункту 1.4 якого в забезпечення основного зобов'язання за кредитним договором заставодавець надає заставодержателю в заставу належний йому на праві власності автомобіль Nissan Almera Classic, 1.6 GX, 2007 року випуску, сірого кольору, державні номери НОМЕР_1 (а.с. 11-12).

Відповідно до довідки від 23 травня 2014 року № 573/053М-008, підписаної тимчасово виконуючою обов'язки керуючого Сумським регіональним відділенням ПАТ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_6, 23 травня 2014 року заборгованість ОСОБА_5 перед ПАТ «Брокбізнесбанк» за кредитним договором № 08/6-ф від 12 березня 2008 року погашена у повному обсязі (а.с. 10).

З листа Територіального сервісного центру № 5946 в Сумській області від 01 червня 2017 року № 31/18/5946-М-8зв встановлено, що 24 травня 2014 року відбулась перереєстрація належного ОСОБА_5 автомобіля Nissan Almera, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 9).

Сторонами у справі визнано, що автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_4, яка згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 16 вересня 2015 року є його власницею (а.с. 7).

Згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на належний ОСОБА_4 автомобіль Nissan Almera, реєстраційний номер НОМЕР_1, 04 вересня 2013 року зареєстровано приватне обтяження - застава рухомого майна, обтяжувачем є ПАТ «Бробкізнесбанк», а боржником -ОСОБА_5 (а.с. 8).

Місцевим судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 28 лютого 2014 року ПАТ «Брокбізнесбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв'язку з чим запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 року, призначено уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_8, який з 03 березня 2014 року скасував дію всіх довіреностей, виданих банком (а.с. 80 - 85).

Обґрунтовуючи доводи позовної заяви, ОСОБА_4 вказувала, що не може розпорядитися належним їй на праві власності автомобілем у зв'язку з тим, що банком не вчинено дій для скасування обтяження, незважаючи на виконання попереднім власником автомобіля, тобто позичальником, зобов'язань за кредитним договором.

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Перешкодою для реалізації ОСОБА_4 своїх прав, як власниці автомобіля, є приватне обтяження - застава рухомого майна, яке виникло на підставі договору застави від 12 березня 2008 року № 08/6-ф, укладеного між банком та позичальником ОСОБА_5

Відповідно до статті 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Правові наслідки реєстрації обтяження визначені у статті 12 вказаного Закону, зокрема, що реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно зі частинами п'ятою, шостою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов'язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин справи та аналізу вказаних положень закону, дійшов обґрунтованого висновку, що на письмову вимогу особи, права якої порушено внаслідок обтяження, до обтяжувача, тобто банку, запис про обтяження вилучається держателем або реєстратором з Державного реєстру після припинення такого обтяження, однакборжник за кредитним договором, отримавши від банку довідку про повне погашення кредитної заборгованості, з вимогою про припинення обтяження до банку не звертався.

Позивач, яка набула у власність заставне майно та для якої також існують правові наслідки реєстрації обтяження заставного майна, таку вимогу перед банком також не порушувала, доказів відмови банку від зняття обтяження суду не надала.

Доводи касаційної скарги про повне виконання зобов'язань за кредитним договором не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Статтею 28 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII (у редакції від 04 червня 2017 року) визначено випадки припинення застави, зокрема, і у зв'язку з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання.

Відповідно до пункту 4.1 укладеного між банком і третьою особою договору застави № 08/6-ф від 12 березня 2008 року останній набуває дії з моменту його укладення сторонами і діє до повного виконання заставодавцем основного зобов'язання за кредитним договором.

Договором застави також передбачено, що до основного зобов'язання, яке забезпечується заставою автомобіля, відноситься зобов'язання заставодавця, тобто ОСОБА_4, з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та платежів, що передбачені та/або випливають з кредитного договору (пункт 1.3 договору застави).

Як на доказ припинення зобов'язань, за договором застави, позивач посилається на видану працівником банку довідку, в якій вказано про те, що 23 травня 2014 року позичальник у повному обсязі погасив заборгованість за кредитним договором.

Законом регламентовано процедуру скасування запису про обтяження майна у Державному реєстрі, якою третя особа та позивач не скористалися, а банк виконання вказаної процедури не порушив.

Обгрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що довідка про відсутність кредитного боргуне свідчить про виконання ОСОБА_4 договору застави, вона може бути лише підставою для порушення позичальником або позивачем перед банком питання про скасування накладеного на підставі договору застави обтяження і звернення обтяжувача до реєстратора для внесення відповідних змін у Державний реєстр обтяжень рухомого майна.

Верховний Суд також погоджується з установленими обставинами справи та посиланням апеляційного суду на те, що вказана довідка підписана особою, яка під час дії тимчасової адміністрації у банку не мала повноважень підписувати такий документ, так як з 03 березня 2014 року уповноваженою особою Фонду була скасована довіреність, на підставі якої ОСОБА_6, як тимчасово виконуюча обов'язки керуючого Сумським регіональним відділенням ПАТ «Брокбізнесбанк», здійснювала вказані повноваження.

Єдиною повноважною особою від імені ПАТ «Брокбізнесбанк» у період з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 року був уповноважений Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ОСОБА_7

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні.

У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов'язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п'яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону.

Крім того, заборона на відчуження заставного транспортного засобу без письмової згоди банку передбачена п. 2.1.3 договору застави № 08/6-ф від 12 березня 2008 року, однак ОСОБА_4 не погодив продаж автомобіля з банком, а протилежного матеріали справи не містять.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд, із урахуванням встановлених апеляційним судом обставин дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року дослідив всі докази у справі в їх сукупності та надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають та є власним тлумаченням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик