Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 352/2443/14-ц

провадження № 61-2101зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, Товариство з обмеженою відповідальністю «Софія Іф», Приватне підприємство «Економклас», фізична особа-підприємець ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Умнової О. В., Фаловської І. М., та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Васильковського В. М., Горблянського Я. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Іф» (далі - ТОВ «Софія Іф»), Приватного підприємства «Економклас» (далі - ПП «Економклас»), фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ФОП ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 93/КВ-07, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надав кредитні кошти на таких умовах: ліміт кредитування - 1 000 000 доларів США, що змінюється відповідно до графіка зменшення ліміту кредитування, зі сплатою процентів з розрахунку 2,5 % у євро, 14,00 % у доларах США та 19,00 % у гривні, зі сплатою комісії за відкриття кредитного рахунку в сумі 150 грн 00 коп., з цільовим призначенням - на ремонт комерціалізованого торгового центру АДРЕСА_1, з кінцевим терміном повернення 16 травня 2017 року.

13 червня 2007 року, 25 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ФОП ОСОБА_2 були укладені додаткові договори до кредитного договору на відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії.

17 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Софія Іф» укладено договір поруки № 93/П/1-07, згідно з яким ТОВ «Софія Іф» зобов'язалось відповідати перед банком за неналежне виконання ФОП ОСОБА_2 умов кредитного договору № 93/КВ-07.

13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Софія Іф» укладено додатковий договір № 93/1 до договору поруки № 93/П1-07.

Згідно із договором поруки № 93/П/2-07, укладеним 17 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПП «Економклас», приватне підприємство зобов'язалось відповідати перед ПАТ «Український промисловий банк» за неналежне виконання ФОП ОСОБА_2 умов кредитного договору № 93/КВ?07.

13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПП «Економклас» укладено додатковий договір № 93/1 до договору поруки.

29 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 93/П/3-07, за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язалась солідарно з ФОП ОСОБА_2 відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 17 травня 2007 року № 93/КВ-07.

13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 93/1 до договору поруки № 93/П/3-07.

У зв'язку із неналежним виконанням ФОП ОСОБА_2 умов кредитного договору, станом на 13 жовтня 2014 року, утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитним договором - 889 577,35 доларів США, заборгованості за процентами - 1 052 040,40 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 65 563,44 доларів США, пені за несвоєчасне повернення процентів - 108 535,63 доларів США, комісії - 335 637 грн 43 коп., пені за несвоєчасну сплату комісії - 33 184 грн 18 коп., заборгованості за кредитом - 408 148 грн 70 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 110 000 грн 00 коп., заборгованості за процентами - 123 014 грн 27 коп., пені за несвоєчасне погашення процентів - 13 040 грн 46 коп., комісії - 146 175 грн 22 коп., пені за несвоєчасне погашення комісії - 15 918 грн 75 коп.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року залучено до участі у справі належного позивача - ПАТ «Дельта Банк» як правонаступника ТОВ «Український промисловий банк».

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ТОВ «Софія Іф», ПП «Економклас», ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2015 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Софія Іф» та ПП «Економклас» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 червня 2016 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року у складі головуючого Мелещенко Л. В. у позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про укладення 25 вересня 2008 року додаткового договору до кредитного договору від 17 травня 2007 року № 93/КВ-07. Про нарахування баком комісії поручитель дізналася з рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2010 року. Оскільки зміна умов кредитного договору відбулась без згоди поручителя та призвела до збільшення обсягу відповідальності, то порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є припиненою. А тому підстави для стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Васильковського В. М., Горблянського Я. Д., апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року № 93/КВ-07, яка утворилась станом на 13 жовтня 2014 року та складається із: заборгованості за кредитом - 889 577,35 доларів США, заборгованості за процентами - 1 052 040,40 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 65 563,44 долаів США, що в гривневому еквіваленті станом на 16 січня 2017 року складає 1 814 090 грн 03 коп., пені за несвоєчасне повернення процентів - 108 535,63 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 16 січня 2017 року складає 3 003 097 грн 53 коп., комісії - 335 637 грн 43 коп., пені за несвоєчасну сплату комісії - 33 184 грн 18 коп.; заборгованості за кредитом 408 148 грн 70 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 110 000 грн 00 коп., заборгованість за процентами - 123 014 грн 27 коп., пені за несвоєчасне погашення процентів - 13 040 грн 46 коп., комісії - 146 175 грн 22 коп., пені за несвоєчасне погашення комісії - 15 918 грн 75 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що 13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору поруки, за умовами якого поручитель у випадку настання умов щодо його відповідальності за боржника підтвердив своє зобов'язання щодо оплати комісії та штрафних санкцій у розмірі, передбаченому кредитним договором. Таким чином, укладаючи договір поруки та додатковий договір до нього, ОСОБА_1 знала про можливість виникнення у неї обов'язку стосовно сплати комісії та штрафних санкцій у випадку невиконання кредитних зобов'язань позичальником та фактично висловила свою згоду на конкретизацію у подальшому в кредитному договорі розміру комісії та штрафних санкцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Умнової О. В., Фаловської І. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та поручителем ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору поруки, за умовами якого поручитель у випадку настання умов щодо його відповідальності за боржника також підтвердив своє зобов'язання щодо оплати комісії та штрафних санкцій у розмірі, передбаченому кредитним договором. Укладаючи договір поруки та додатковий договір до нього, поручитель знала про можливість виникнення у неї обов'язку стосовно сплати комісії та штрафних санкцій у випадку невиконання позичальником кредитних зобов'язань та фактично висловила свою згоду на конкретизацію у подальшому у кредитному договорі розміру комісії та штрафних санкцій. При цьому комісійна винагорода не вважається борговою сумою, оскільки була сплачена позичальником уже під час підписання відповідних додаткових угод, а тому установлення додатковою угодою умов щодо сплати комісії не призводить до збільшення відповідальності поручителя. Підстави для застосування до спірних правовідносин частини першої статті 559 ЦК України відсутні.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, у якій просила скасувати рішення суду касаційної та апеляційної інстанцій і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою для перегляду вказаного судового рішення ОСОБА_1 зазначає неоднакове застосування судами норм частини першої статті 559 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застування судом касаційної інстанції норм матеріального права ОСОБА_1 надала копії ухвал Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справах № № 6-69цс11, 6-18цс11, від 18 червня 2012 року у справі № 6-73цс12, від 05 червня 2013 року у справі № 6-43цс13, від 10 вересня 2014 року у справі № 6-70цс14, від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13, від 05 лютого 2014 року у справі № 6-160цс13, від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-101цс14.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У січні 2018 року матеріали провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. від 22 січня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. від 10 вересня 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ФОП ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 93/КВ-07, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надав кредитні кошти на таких умовах: ліміт кредитування - 1 000 000 доларів США, що змінюється відповідно до графіка зменшення ліміту кредитування, зі сплатою процентів з розрахунку 2,5 % у євро, 14,00 % у доларах США та 19,00 % у гривні, зі сплатою комісії за відкриття кредитного рахунку в сумі 150 грн 00 коп., з цільовим призначенням - на ремонт комерціалізованого торгового центру АДРЕСА_1, з кінцевим терміном повернення 16 травня 2017 року.

13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та позичальником ФОП ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 93/1 до кредитного договору, відповідно до якого встановлено процентну ставку за користування кредитними коштами у гривні з розрахунку 18,5 % річних.

25 вересня 2008 року між позичальником та банком укладено додатковий договір № 93/2 до кредитного договору, яким внесено зміни та у пункт 1.1 включено комісію за управління кредитною лінією із розрахунку 0,0096 % за кожний день від фактичної суми заборгованості в гривнях; із розрахунку 0,0028 % за кожний день від фактичної суми заборгованості в доларах США; із розрахунку 0,0042 % за кожний день від фактичної суми заборгованості в євро.

29 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 93/П/3-07, за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язалась солідарно з ФОП ОСОБА_2 відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 17 травня 2007 року № 93/КВ-07.

Відповідно до п. 11 договору поруки всі зміни та доповнення до договору вносяться в письмовій формі шляхом укладення додаткових договорів, підписаних уповноваженими представниками сторін та засвідчених печатками сторін.

13 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 93/1 до договору поруки № 93/П/3-07, відповідно до якого поручитель погодилась зі змінами умов кредитного договору, які були внесені на підставі додаткової угоди до нього від 13 червня 2007 року № 93/1.

У зв'язку із неналежним виконанням ФОП ОСОБА_2 умов кредитного договору, станом на 13 жовтня 2014 року утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитним договором - 889 577,35 доларів США, заборгованості за процентами - 1 052 040,40 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 65 563,44 долари США, пені за несвоєчасне повернення процентів - 108 535,63 доларів США, комісії - 335 637 грн 43 коп., пені за несвоєчасну сплату комісії - 33 184 грн 18 коп., заборгованості за кредитом - 408 148 грн 70 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 110 000 грн 00 коп., заборгованості за процентами - 123 014 грн 27 коп., пені за несвоєчасне погашення процентів - 13 040 грн 46 коп., комісії - 146 175 грн 22 коп., пені за несвоєчасне погашення комісії - 15 918 грн 75 коп.

Згідно із умовами договору від 30 червня 2010 року про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк» останній набув статус нового кредитора та відповідно всі процесуальні обов'язки стягувача.

Згідно із частинами першою та другою статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 653 ЦК України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Суд касаційної інстанції, перевіряючи законність рішення суду апеляційної інстанції, виходив із того, що укладаючи договір поруки та додатковий договір до нього, поручитель знала про можливість виникнення у неї обов'язку стосовно сплати комісії та штрафних санкцій у випадку невиконання кредитних зобов'язань позичальником та фактично висловила свою згоду на конкретизацію в подальшому у кредитному договорі розміру комісії та штрафних санкцій. При цьому комісійна винагорода не вважається борговою сумою, оскільки була сплачена позичальником уже під час підписання відповідних додаткових угод, а тому установлення додатковою угодою умов щодо сплати комісії не призводить до збільшення відповідальності поручителя. А обсяг відповідальності поручителя навпаки було зменшено в результаті зменшення розміру відсотків за користування кредитними коштами, отриманими у гривні. Розмір комісії, який конкретизовано в додатковому договорі, є мінімальним і він фактично не впливає на розмір відповідальності поручителя, а отже підстави для застосування до спірних правовідносин частини першої статті 559 ЦК України відсутні.

Пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року передбачено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Постановою Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року відмовлено банку у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2014 року у справі про визнання поруки припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України. У своїй постанові Верховний Суд України зазначив, що умовами кредитного договору, з якими погодився поручитель, передбачено порядок та підстави збільшення процентної ставки за користування кредитом, а додатковою угодою до кредитного договору, укладеною без згоди поручителя, встановлено нові умови щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку із порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, тобто змінено зобов'язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, правильно застосував норми частини першої статті 559 ЦК України та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання поруки такою, що припинена.

Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, яку просить переглянути ОСОБА_1, зазначено, що додатковою угодою до кредитного договору були внесені зміни щодо розміру процентної ставки за користування кредитом у гривнях з 19 % річних до 18,5 % річних, тобто обсяг відповідальності поручителя навпаки було зменшено в результаті зменшення розміру процентів за користування кредитними коштами, отриманими у гривні. Розмір комісії, який конкретизовано в додатковому договорі, є мінімальним і він фактично не впливає на розмір відповідальності поручителя, а отже підстави для застосування до спірних правовідносин частини першої статті 559 ЦК України відсутні.

Таким чином, постанова Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року, на яку посилається заявник, не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки фактичні обставини у цих справах не є тотожними.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справах № № 6-69цс11, 6-18цс11 суди виходили із того, що спір щодо прав поручителя не підлягає захисту шляхом припинення зобов'язання за договором поруки, та зазначали, що у такому випадку право поручителя підлягає захисту шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 18 червня 2012 року у справі № 6?73цс12, від 05 червня 2013 року у справі № 6-43цс13, від 25 вересня у справі № 6-97цс13, від 10 вересня 2014 року у справі № 6?70цс14, від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-101цс41 суди виходили із того, що у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення процентної ставки за користування кредитом навіть за згодою кредитора та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстави покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком, оскільки порука відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є припиненою.

Скасовуючи ухвалу суду касаційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд України у своїй постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-160цс13 зазначав, що застосовуючи до спірних правовідносин частину першу статті 559 ЦК України суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що внесення додатковою угодою змін до договору овердрафту щодо сплати комісії у розмірі 0,25 % від суми ліміту за його пролонгацію призвело до збільшення відповідальності поручителя, проте суди не визначили, яким чином ці зміни основного зобов'язання вплинули на збільшення обсягу відповідальності поручителя, враховуючи, що комісійна винагорода не є борговою сумою, оскільки сплачена позичальником вже під час підписання додаткової угоди.

Оскільки у постановах від 21 травня 2012 року у справах № № 6-69цс11, 6?18цс11, від 18 червня 2012 року у справі № 6-73цс12, від 05 червня 2013 року у справі № 6-43цс13, від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13, від 05 лютого 2014 року у справі № 6-160цс13, від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-101цс14 Верховним Судом України скасовано судові рішення та направлено справи на новий розгляд, вони не можуть бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, так як спір по суті не вирішений.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваними судовими рішеннями судів не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначене обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360?5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк