Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 425/3835/15-ц

провадження № 61-5730 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С.Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,
третя особа-Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області в складі судді Мирошникової О. Ш. від 10 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Луганської області в складі колегії суддів: Коротенка Є. В., Коновалової В. А., Фарятьєва С. О. від 21 березня 2016 року.

Встановив:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що з червня 2006 року він почав проживати з ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 19 червня 2012 року за взаємною згодою за спільні кошти сторони придбали автомобіль марки «CHEVROLET CRUZE», державний номерний знак НОМЕР_1. Для придбання цього автомобіля було оформлено на ОСОБА_7 кредит в ПАТ «Ідея Банк». При цьому, ОСОБА_6 поручився за кредитні зобов'язання ОСОБА_7 На час звернення до суду з цим позовом відносини між сторонами припинені, відповідач намагається продати спірний автомобіль, порушуючи права позивача як співвласника, тому він був змушений звернутися до суду з цим позовом.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд: встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу в період з червня 2006 року до 07 червня 2013 року; визнати автомобіль «CHEVROLET CRUZE», державний номерний знак НОМЕР_1, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_6 право приватної власності на ? частку спірного автомобіля; стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати у справі.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 лютого 2016 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу в період з червня 2012 року до 06 червня 2013 року; визнано автомобіль «CHEVROLET CRUZE», державний номерний знак НОМЕР_1, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7; поділено спільне сумісне майно у вигляді спірного автомобіля шляхом визнання за ОСОБА_6 права приватної власності на ? його частку і визнання за ОСОБА_7 права приватної власності на ? його частку; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1 107 грн 74 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зібрані у справі докази не підтверджують того, що в період з червня 2006 року до червня 2012 року сторони проживали спільно, вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, спільні витрати, придбали майно в інтересах сім'ї, тому суд відмовив у позові в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу в період з червня 2006 року до червня 2012 року. У цій частині висновки суду першої інстанції не були предметом перегляду справи апеляційним судом, а тому касаційним судом не перевіряються (пункт 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).

Задовольняючи позов в іншій частині, міський суд дійшов висновку, що факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2012 року lо 06 червня 2013 року підтверджується показаннями свідків, письмовими доказами (договір застави та поруки), поясненнями сторін, які e своїй сукупності свідчать про наявність ведення спільного господарства сторонами, спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов'язків сторін.

Суд встановив, що відповідач у справі не надала доказів, що автомобіль було придбано виключно за її власні кошти. Навпаки, в судовому засіданні сторони визнали, що гроші на перший внесок на автомобіль у розмірі 15 000 грн надав позивач, інші гроші за придбаний автомобіль були отримані у вигляді кредиту в банку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач та відповідач за період спільного проживання як чоловік та дружина придбали у власність спірний автомобіль, який є об'єктом права спільної сумісної власності, у зв'язку з чим вимоги в частині визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю сторін підлягають задоволенню.

Виходячи з рівності часток кожного з них на спірне майно, суд вважав за необхідне визначити по ? частці спірного автомобіля і позивачу і відповідачу. Висновки суду щодо розподілу судових витрат є похідними від обсягу задоволених позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 21 березня 2016 року рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 лютого 2016 року змінено шляхом його скасування в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2012 року до 06 червня 2013 року та про визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна, а також в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судового збору в розмірі 1 107 грн 74 коп. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2012 року по 06 червня 2013 року та про визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна відмовлено. В іншій частині рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2012 року до 06 червня 2013 року позивач суду не надав і, враховуючи, що відповідач ці обставини заперечує, суд дійшов висновків про недоведеність цих вимог позову. В іншій частині позовні вимоги апеляційний суд визнав похідними від доведеності/спростування факту набуття відповідачем у власність спірного транспортного засобу за час проживання з позивачем без реєстрації шлюбу та відмовив у їх задоволенні (стаття 74 Сімейного кодексу України).

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 21 березня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про недоведеність позивачем вимог позову в частині встановлення факту проживання сторін в період з червня 2006 року до червня 2012 року, що суд апеляційної інстанції не оцінив належним чином зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про безпідставність позову в цілому.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Сімейне законодавство, а саме частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Водночас відповідно до частини першої статті 74 СК України у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Про ознаки проживання однією сім'єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

При вирішенні питання щодо правового режиму такого майна суди мають встановити факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до статей 10, 11, 58-60, 212-214 ЦПК України 2004 року рішення суду має бути обґрунтоване належними і допустимими доказами, поданими сторонами у справі та оціненими судом при розгляді справи, про що має бути зазначено у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зі змісту вимог касаційної скарги, ухвалених у справі судових рішень, наявних у матеріалах справи документів вбачається, що спірним питанням у цій справі є вимоги позову про визнання вказаного вище автомобіля об'єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача. Це питання залежить від доведеності/безпідставності вимог позову щодо встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу на момент придбання відповідачем спірного автомобіля, а також понесення сторонами спільних коштів для цього.

Суди першої та апеляційної інстанції з цього приводу дійшли різних і протилежних за змістом правових висновків.

Апеляційний суд, оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що відповідач та позивач на час придбання спірного автомобіля були зареєстровані та проживали за різними адресами, і цього належними доказами не спростовано. Встановлено апеляційним судом, що 19 червня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти у сумі 148 469 грн 94 коп. на придбання автомобіля «CHEVROLET CRUZE». На забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ПАТ «Ідея Банк» (заставодержатель) та ОСОБА_8 (заставодавець) 17 липня 2012 року було укладено договір застави транспортного засобу, в пункті 6 якого зазначено, що заставодавець підтверджує, що предмет застави є його особистою приватною власністю, оскільки був куплений за особисті кошти та на час його придбання заставодавець у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував (а. с. 68, том 1).

Ці докази, на думку колегії суддів апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують та доводять заперечення відповідача проти позову в частині її проживання з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2012 року по 06 червня 2013 року.

До посилань позивача щодо поруки за кредитні зобов'язання відповідача, як доказу спільного придбання сторонами спірного автомобіля апеляційний суд поставився критично, мотивувавши свої висновки тим, що відповідний договір підтверджує лише факт поручительства позивача за виконання зобов'язань відповідача і жодним чином не свідчить про наявність взаємних прав та обов'язків між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які притаманні подружжю. Покази свідків у справі з цього приводу апеляційний суд визнав неконкретними та малоінформативними і тому, пославшись на частину четверту статті 60 ЦПК України 2004 року (припущення), обґрунтовано їх не взяв до уваги при вирішенні спору.

Щодо грошових коштів у розмірі 15 000 грн, які були внесені ОСОБА_8 як перший внесок за придбання автомобіля, то відповідач не заперечувала, що вони дійсно були взяті у позивача, але вказану суму вона у ОСОБА_6 позичила з умовою повернення на першу вимогу позикодавця. Ці обставини, на думку колегії суддів апеляційного суду, свідчать лише про виникнення між сторонами цивільно-правових відносин з ознаками договору позики і належним чином не свідчать про наявність взаємних прав та обов'язків між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які притаманні подружжю.

Факти користування позивачем належним відповідачеві спірним автомобілем та надання їй допомоги з транспортування придбаного транспортного засобу з м. Києва, на думку колегії суддів апеляційного суду, також не можна розцінювати як докази сумісного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тривалий час існували близькі довірчі стосунки, які передбачали надання взаємної допомоги і виручки.

Отже, апеляційний суд, оцінивши зібрані у справі докази і встановивши на підставі них обставини справи, належним чином визначив характер правовідносин між позивачем та відповідачем, дійшов достатньо мотивованих та правильних по суті висновків щодо відмови в задоволенні цього позову.

Посилання касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки касаційним судом зібраних у справі доказів, необхідності встановлення обставин справи і скасування ухвалених у справі рішень судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має процесуального права вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а також не може встановлювати обставини у справі.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, а також висновків апеляційного суду про безпідставність позову, то судове рішення суду апеляційної інстанції за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судове рішення апеляційного суду слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, понесених сторонами при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_6.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик