Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/12246/14-ц

провадження № 61-4168св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 53,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у складі суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що вона зареєстрована в АДРЕСА_1, яка 15 вересня 1989 року, на підставі ордеру, була видана її матері ОСОБА_6 У цій квартирі вона проживала разом з відповідачем, який доводиться їй братом, а також батьком ОСОБА_7 та матір'ю ОСОБА_6 Після смерті матері у 2009 році брат та батько змінили ставлення до неї, почали ображати, відключили електроенергію в її кімнаті, а згодом змінили замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим вона вимушена була у квітні 2011 року залишити квартиру. У серпні 2014 року позивач дізналася, що її батько помер, однак вона не змогла вселитися до квартири, оскільки брат повідомив її про те, що вона позбавлена такого права та не дозволить їй вселитися.

Крім того, позивач зазначає, що вона неодноразово зверталася до суду за захистом своїх порушених прав, однак у зв'язку із скрутним матеріальним становищем та несплатою судового збору, її позови були повернуті.

Ураховуючи викладене ОСОБА_4 просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення у зазначену квартиру.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідач незаконно перешкоджає позивачу користуватися спірною квартирою, право на користування якою вона не втрачала. При цьому судом встановлено, що позивач не проживала у спірній квартирі з незалежних від неї причин, а саме, у зв'язку з тим, що батько та брат перешкоджали її проживанню різними способами (застосовували до неї заходи фізичного впливу, змінювали замки на вхідних дверях).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевим судом при розгляді вказаної справи не враховано того, що спірна квартира, на підставі свідоцтва про право власності від 22 січня 2015 року, належала відповідачу ОСОБА_5, який в свою чергу відчужив її ОСОБА_8, що підтверджується договором купівлі-продажу від 08 липня 2015 року, у зв'язку з чим не залучено до участі у справі ОСОБА_8, прав та інтересів якої це безпосередньо стосується.

ОСОБА_4, не погоджуючись із судовим рішенням апеляційного суду, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, так як остання не надала доказів, які підтверджують поважні причини його пропуску. Крім того, апеляційний суд не врахував, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру, одержане відповідачем, скасоване рішенням суду, а тому квартира перебуває в комунальній власності та відповідно застосував до спірних правовідносин норми права, які не підлягають застосуванню.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

31 травня 2018 року ОСОБА_8 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

ОСОБА_4, звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_5, просила усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 січня 2015 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

08 липня 2015 року ОСОБА_5 відчужив вказану квартиру ОСОБА_8, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

Тобто на час розгляду цієї справи власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_8

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушуються права ОСОБА_8, яка на час розгляду справи була власником спірної квартири, однак суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні цією квартирою та вселення, не залучив ОСОБА_8 до участі у справі.

При цьому у силу процесуальних повноважень згідно статей 303, 307 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не має права залучити до участі у справі на стадії апеляційного провадження інших осіб. Отже, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд норм ЦПК України не порушив.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції й не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик