ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року

м.Суми

Справа №587/2927/17

Номер провадження 22-ц/788/1036/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року в складі судді Степаненка О.А., ухвалене у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

23 жовтня 2017 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є власником будинку № 54 по вул. Шевченка в с. Миколаївка, Сумського району Сумської області. У належному йому будинку також зареєстровано місце проживання відповідачів, які в будинку з 2005 року не мешкають, їх речей в цьому будинку немає. Реєстрація місця проживання відповідачів в будинку створює позивачу перешкоди у реалізації права власності.

Просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування домоволодінням № 54 по вул. Шевченка в с. Миколаївка, Сумського району Сумської області.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому зазначає, що житловий будинок, придбаний позивачем та третьою особою у період шлюбу та є спільною сумісною власністю, а тому висновок місцевого суду про те, що житловий будинок належить на праві особистої приватної власності позивачу є помилковим.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Відповідачі і третя особа до суду не зявилися, проте повідомлялися про час і місце розгляду справи. Представник третьої особи ОСОБА_4, яка є матірю відповідачів і які в даний час проживають з нею, ОСОБА_5 підтвердила, що відповідачі знають про розгляд справи, так як повідомлялися через свою матір ОСОБА_4 і вважає за можливе розглядати справу без осіб, що не зявилися в судове засідання.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без осіб, що не зявилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 листопада 2000 року ОСОБА_1 придбав домоволодіння в с. Миколаївка, вул. Шевченко, буд. 54, Сумського району Сумської області.(а.с. 6).

Відповідно до договору дарування грошей від 29 вересня 2000 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_1 гроші в сумі 5600 грн. для купівлі житлового будинку та земельної ділянки в с. Миколаївка, Сумського району Сумської області.(а.с. 53).

Відповідно до довідки Миколаївської сільської ради від 18 жовтня 2017 року за адресою: с. Миколаївка, вул. Шевченко, буд. 54, Сумського району Сумської області зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, але не проживають з червня місяця 2005 року. Співвласників немає (а.с. 7).

Відповідно до акту підтвердження місця проживання від 18 жовтня 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 за адресою: с.Миколаївка, вул. Шевченка, 54, не проживають з червня 2005 року (а.с. 8).

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 мотивоване тим, що ОСОБА_1 є власником будинку, його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в будинку не проживають з 2005 року, будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний за кошти, надані позивачу його сестрою ОСОБА_7, що підтверджується договором дарування грошей, а тому позивач має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, оскільки він є власником домоволодіння.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 статті 156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 405 ЦК України містить аналогічну норму.

Частиною четвертою статті 156 ЖК України передбачено, що до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивач є власником домоволодіння, то він має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права користування та розпорядження свої майном.

Доводи позивача про непроживання відповідачів у спірному будинку з 2005 року останніми не спростовані, з апеляційною скаргою на рішення суду відповідачі до апеляційного суду не зверталися. І апеляційна скарга не містить обґрунтувань щодо незгоди з рішенням суду в цій частині.

Посилання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на те, що житловий будинок, придбаний позивачем та третьою особою у період шлюбу та є спільною сумісною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки будинок № 54 по вул. Шевченка в с. Миколаївка, Сумського району Сумської області було набуто ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 14 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8Ю (а.с. 6). Кошти, в сумі 5600 грн., за які ОСОБА_9 придбав будинок, було подаровано йому ОСОБА_7 за договором дарування грошей від 29 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 (а.с. 53). Та обставина, що саме за подаровані кошти ОСОБА_1 було придбано будинок № 54 по вул. Шевченка в с. Миколаївка, Сумського району Сумської області встановлена рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15 липня 2004 року у справі № 2-628/04 р. (а.с. 54). Сумський районний суд Сумської області в рішенні від 15 липня 2004 року, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 дійшов висновку, що будинок є його особистою власністю, зобовязав ОСОБА_4 припинити самовільну перебудову будинку, яку вона розпочала без дозволу власника - ОСОБА_1 ОСОБА_10 апелянт ОСОБА_4 з позовом про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя до суду не зверталася.

Доводи апелянта про те, що провадження у справі відкрито без відома позивача, ґрунтуються на припущеннях останнього та спростовуються матеріалами справи.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи те, що справа є незначної складності, вона колегією суддів визнається малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) і тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

ОСОБА_10