Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 537/1505/17

провадження № 61-31572св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 липня 2017 року у складі головуючого-судді Сьоря С. І. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Абрамова П. С., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що вона з ОСОБА_7 проживала однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу близько 15 років, починаючи з травня 2002 року і до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач зазначає, що в цей період вони вели спільне господарство, робили ремонт у її квартирі та квартирі ОСОБА_7, мали спільний бюджет, їздили разом відпочивати, з друзями і родичами зустрічали свята. Після того, як ОСОБА_8 захворів, вона його доглядала, а після смерті поховала на місці своєї матері.

Ураховуючи викладене ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з травня 2002 року по січень 2017 року.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що остання разом із ОСОБА_7 спільно проживали як чоловік та дружина, вели спільне господарство, несли спільні витрати, які були пов'язані із придбанням майна, оплатою житлово-комунальних послуг, ремонтом квартир та лікування. При цьому судом зазначено, що факти відвідування ОСОБА_4 ОСОБА_7 та здійснення за ним догляду у лікарнях, спільна присутність на святкуванні свят, не можуть свідчити про те, що між ними склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 липня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які підтверджують факт проживання позивача з ОСОБА_7 однією сім'єю як чоловіка та дружини, а саме: показанням свідків, фотокарткам, чекам про оплату ліків, комунальних платежів.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

10 листопада 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких посилаючись на відповідність ухвалених у справі судових рішень нормам матеріального та процесуального права, та надуманість доводів скарги, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 537/1505/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а судових рішень - без змін.

Суди встановили, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 07 лютого 2001 року ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_4

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї і реєстрацію), яка видана 09 серпня 2007 року, місце проживання ОСОБА_8 у встановленому законом порядку з 20 лютого 2001 року було зареєстроване за адресою: Полтавська областіь, АДРЕСА_2.

Згідно листа Кременчуцького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 24березня 2017 року за № 705/12.27-04-31, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2( а.с.11).

За життя ОСОБА_8 мав ряд захворювань, з приводу яких неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров'я.

Згідно паспорту серії НОМЕР_1, який видано 19вересня 2003 року Крюківським районним відділом УМВС України в Полтавській області, місце проживання ОСОБА_4 у встановленому законом порядку з 05 березня 1991 року було зареєстровано за адресою: Полтавська областіь, АДРЕСА_3, а з 14червня 2006 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_4 посилалась на те, що вона з ОСОБА_7 проживала з 2002 року та до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім'єю як чоловік та дружина. Після смерті ОСОБА_7 вона звернулась до приватного нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у зв'язку з ненаданням доказів родинних відносин із спадкодавцем.

Згідно із частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно частини 3 статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, а наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи ОСОБА_4 щодо існування між нею та ОСОБА_7 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження. Судами встановлено і це підтверджується належними і допустимими доказами у справі, що самі по собі факти відвідування ОСОБА_4 ОСОБА_7 та здійснення за ним догляду під час перебування його у лікарнях, спільний відпочинок, спільна присутність на свята, не можуть свідчити про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик