22-ц/775/380/2018(м)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2018 року Єдиний унікальний номер 2-7615/10

Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Принцевської В.П.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі

апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області

на заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 вересня 2010 року, у складі судді Литвиненко Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1, правонаступником якої є ОСОБА_2,

до виконавчого комітету Іллічівської районної ради міста Маріуполя Донецької області, правонаступником якого є Маріупольська міська рада Донецької області,

про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

В с т а н о в и в:

У липні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Іллічівської районної ради міста Маріуполя Донецької області (далі - виконком), в якому просила визнати за нею право власності на самовільне збудований торгівельний павільйон літ. «А-1», площею 12,3 кв.м., розташований в АДРЕСА_1.

В мотивування позову зазначила, що отримала дозвіл від відповідача на будівництво торговельного павільйону по АДРЕСА_1, однак технічної документації не оформила. ОСОБА_1 самочинно збудувала торговельний павільйон по АДРЕСА_1. У бюро технічної інвентаризації м. Маріуполя після закінчення будівництва їй виготовлено технічний паспорт, у якому зазначено, що торговельний павільйон, літ. «А-1», площею 12,3 кв.м, збудовано самочинно, у зв'язку з чим була вимушена звернутися з даним позовом.

Самовільним будівництвом права інших осіб не порушує. Зазначене будівництво знаходиться в задовільному стані та можуть використовуватись в подальшому.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 1 вересня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудований торговельний павільйон, літ. «А-1», площею 12,3 кв.м, розташований по АДРЕСА_1.

З даним рішенням не погодилась Маріупольська міська рада Донецької області (далі ММР) та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати заочне рішення та призначити справу в загальному порядку.

Зокрема зазначила, що позовні вимоги задоволені у порушення норм матеріального права, оскільки право власності на самочинне будівництво може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; суд вирішив питання про права та інтереси особи, яка не була залучена до справи, а саме, Маріупольської міської ради. Власником земельної ділянки є територіальна громада в особі Маріупольської міської ради Донецької області, приймаючи рішення, судом були порушені права Маріупольської міської ради Донецької області.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу Маріупольської міської ради задоволено частково.

Заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 1 вересня 2010 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконкому Іллічівської районної ради м. Маріуполя про визнання права власності на самочинно зведене нерухоме майно закрито.

Роз'яснено ОСОБА_1 право на звернення до Господарського суду Донецької області.

Додатковою ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року стягнуто з Маріупольської міської ради в дохід держави суму судового збору у розмірі 550 гривень за подання апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у даній справі, апеляційний суд виходив з того, що спірні правовідносини виникли між юридичними особами, тому дана справа не підвідомча суду загальної юрисдикції і має розглядатися господарським судом.

Постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до апеляційного суду.

Додаткову ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року залишено без змін.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив з того, що позовні вимоги фізичної особи не стосувалися укладання та виконання господарських договорів та здійснення господарської діяльності. ОСОБА_1 просила визнати право власності на самочинно зведене нерухоме майно. Між сторонами позовного провадження не існувало правовідносин, які притаманні господарській діяльності, господарським правовідносинам.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача ОСОБА_1 та її правонаступника ОСОБА_2, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, телефонограмою, про що свідчать записи в книзі телефонограм апеляційного суду за №№ 1180, 1181 (т.2 а.с.75, 76).

В апеляційному суді представники ММР - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що судом першої інстанції ухвалено рішення у порушення норм матеріального права. Підстави для застосування положень ст.376 ЦК України були відсутні, оскільки земельна ділянка ОСОБА_1 на праві власності або у користування на час ухвалення рішення не виділялася, дозвіл на будівництво павільйону не надавався, вона зайняла земельну ділянку самовільно та набула право власності на спірний торгівельний павільйон не в установленому законом порядку. ММР вимушена була передати у користування земельну ділянку, уклав з нею договір оренди, оскільки у ОСОБА_1 виникло право власності на вказаний торгівельний павільйон на підставі рішення суду, а від так була позбавлена права належним чином на власний розсуд розпорядитися земельною ділянкою, на якій розташований зведений позивачем об'єкт нерухомості, чим порушуються права ММР. Власником земельної ділянки, на якій ОСОБА_1 самовільно збудувала спірний торгівельний павільйон була ММР та у Іллічівської районної ради м.Маріуполя не було повноважень щодо розпорядження землею в межах міста та щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом самочинно зведених будівель та споруд, а суд не вирішив питання про залучення до участі в якості відповідача ММР, задовольнив позов заявлений до неналежного відповідача.

В апеляційному суді представники позивача та її правонаступника- ОСОБА_7 та ОСОБА_5 пояснили, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом право на розпорядження землею територіальної громади, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом будівель та споруд, мав виконавчий орган Іллічівської районної ради м.Маріуполя, до якого і був пред'явлений позов. Права ММР при цьому порушені не були, остання в подальшому надала на підставі договору оренди у користування ОСОБА_1 земельну ділянку під збудований торгівельний павільйон площею 0,0017 га. Після перебудови зазначеного павільйону, ОСОБА_1, в установленому законом порядку набула на нього право власності, зареєструвала це право та уклала з ММР договір оренди землі на підставі якого отримала у користування додатково земельну ділянку площею 0,0014 га. В жовтні 2016 року ОСОБА_1 подарувала нежитлову будівлю (торгівельний павільйон) ОСОБА_2, який, як новий власник об'єкту нерухомого майна, переоформив права оренди земельної ділянки.

Представник Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради - ОСОБА_6 в апеляційному суді пояснила, що Кальміуська районна адміністрації Маріупольської міської ради не є правонаступником Іллічівської районної ради м.Маріуполя, яка була ліквідована без правонаступника. У Іллічівської районної ради м.Маріуполя відсутні повноваження щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованих споруд.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників ММР - ОСОБА_3, ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити, представника Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області - ОСОБА_6, яка підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, заперечення представників позивача ОСОБА_1 та її правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_7, ОСОБА_5, які просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Згідно ч.1, ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Але рішення суду не відповідає зазначеній нормі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є підприємцем, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1994 року, згідно з яким позивачка здійснює діяльність із продажу продовольчих товарів

Згідно з довідкою з Державного комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 27 липня 2010 року та технічним паспортом, виданим 23 липня 2010 року на ім'я ОСОБА_1, остання самовільно зайняла земельну ділянку, площею 13,7 кв. м, по АДРЕСА_1, на якій самочинно зведено нежитлове приміщення - торговельний павільйон, літ. «А-1», площею 12,3 кв. м., конструкції якого відповідають вимогам державних будівельних норм.

Дійшовши висновку про задоволення позову, суд виходив з того, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка його здійснила, якщо це не порушує прав інших осіб.

Однак з таким висновком апеляційний суд не може погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, в редакції 2004 року, який діяв на час ухвалення судом рішення, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України в редакції 2004 року чинного на час ухвалення рішення).

Статтею 15 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинного на час звернення позивача з позовом, передбачено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в 2006 році зверталась до міського голови із заявою на отримання дозволу на розміщення по АДРЕСА_1, об'єкту торгівлі на території м. Маріуполя, а саме торгівельної палатки, розміром 4 х 2, загальною площею 8 кв.м. ( т.1 а.с. 20, 23).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначила, що отримала дозвіл від виконавчого комітету Іллічівської районної ради м. Маріуполя на будівництво торгівельного павільйону, який збудувала без оформлення технічної документації, та просить визнати за нею право власності на самочинно зведений торгівельний павільйон (т.1 а.с.5).

Відповідно до вимог ч.1,2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч.5 ст.376 цього ж Кодексу на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, судом не було враховано, що визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою його виникнення.

Судом не було встановлено наявність суб'єктивного права або інтересу, на захист якого подано позов, а також не з'ясовано наявність чи відсутність факту його порушення або оспорювання, а також, яким чином виконавчий комітет Іллічівської районної ради м. Маріуполя, до якої пред'явлений позов, порушують права ОСОБА_1

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо порушення прав позивача ОСОБА_1 при здійсненні свого права власності на збудовану будівлю, за захистом якого у неї виникла необхідність звернутися до суду.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Як встановлено апеляційним судом і це підтверджується матеріалами справи, при зверненні до суду з даним позовом, земельна ділянка, на якій розташований самочинно зведений торгівельний павільйон, не перебувала ані у власності, а ні у користуванні ОСОБА_1

У п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не навела у позовній заяві та не надала ніяких належних документів про звернення до компетентних органів за вирішенням питання про надання дозволу на проведення будівельних робіт, про відмову у прийнятті самочинно збудованих будов в експлуатацію. У позовній заяві позивач також не навела обставин ким порушені, невизнані чи оспорені її права та інтереси, за захистом яких вона звернулись до суду і в чому ці порушення виражаються. При цьому суд розглянув справу відповідно до положень ст.174 ЦПК України, в редакції 2004 року, отримав лист про визнання позову Іллічівської районної адміністрації Маріупольскої міської ради (т.1 а.с.30), до якої позов не заявлявся, та вона не була стороною у справі.

Ухвалюючи рішення суд, суд у порушення ст.ст.214, 215 ЦПК України, в редакції 2004 року чинного на час ухвалення рішення, не вирішив питання та не встановив в рішенні, чим порушуються права позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, не з'ясував в повній мірі думку осіб, прав та інтересів яких торкається цей спір, при здійсненні самочинного будівництва та чи не порушуються їхні права цим, оскільки ММР внаслідок прийнятого судом рішення про задоволення позову ОСОБА_1, була позбавлена права вільно розпоряджатися земельною ділянкою на якій розташований зведений останньою торгівельний павільйон.

Відповідно до ст.ст.9, 28 Закону України від 20 травня 1999 року № 687-Х1V «Про архітектурну діяльність», ст.1, 28-1, 29, 37 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-Ш «Про планування і забудову територій» (далі Закон України № 1699-Ш від 20 квітня 2000 року) та Порядку надання дозволу на виконання підготовчих робіт, Порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 року № 1104, чинних на час виникнення спірних правовідносин, будівництво об'єктів здійснюється відповідно до затвердженої документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом. Замовник - фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку і подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва зобов'язані отримувати в установленому законом порядку дозвіл на організацію і виконання будівельних робіт об'єкта будівництва. Замовник має право виконувати будівельні роботи після отримання у Державній архітектурно-будівельній інспекції України або її територіального органу дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва затверджених КМ України. Дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва є документом, що посвідчує право забудовника (замовника) та генерального підрядника на виконання будівельних робіт, у відповідності до затвердженої проектної документації. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів. Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу забороняється.

Основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначені Законом України № 1699-Ш від 20 квітня 2000 року та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року № 923, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 534, чинного на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами. Інформація про видані сертифікати відповідності вноситься в установленому порядку до реєстру документів дозвільного характеру. Сертифікат відповідності видається посадовою особою інспекції в дозвільному центрі за місцем розташування закінченого будівництвом об'єкта Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

У порушення зазначених норм суд не дослідив, чи видавався інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області дозвіл на виконання будівельних робіт, чи приймався переобладнаний об'єкт нерухомості згідно діючого законодавства в експлуатацію, чи є затверджена в установленому порядку проектна документація, а крім того зазначені дозвіл та проектна документація до матеріалів справи не надані.

Суд не врахував зазначених вимог закону та не встановив обставин не прийняття спірного майна до експлуатації в установленому законом порядку та підстав звернення позивача з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

В матеріалах справи також відсутні висновки відповідних державних органів: відділу архітектури та будівництва, органів пожежного та санітарного нагляду, органів енергонагляду тощо з питань відповідності самочинно збудованого майна державним нормам та стандартам, вимогам пожежної безпеки, санітарним та іншим нормам.

Отже, обов'язковою передумовою визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду є надання земельної ділянки в установленому порядку цій особі під уже збудоване нерухоме майно. Умова надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому в особи, що здійснила будівництво, має бути належний дозвіл та належно затверджений проект. У цій справі позивачем не дотримано вищевказаних умов для визнання за нею права власності на самочинне будівництво в судовому порядку.

Статтею 13 Конституції України закріплено право власності Українського народу на землю. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до положень ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, крім іншого, належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього закону.

Отже, органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду у м. Маріуполі, в повноваженнях якої є вирішення питання про надання громадянам у власність або у користування земельних ділянок, є Маріупольська міська рада Донецької області.

Відповідно до ст. 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» ( далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин, а саме надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад ( ст.33 цього Закону), надання згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

При цьому, ч.3 вказаної статті Закону № 280/97-ВР визначено, що представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень в порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Частиною 2 ст. 5 Закону № 280/97-ВР передбачено, що у містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районі в місті ради .

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях міських рад (міст з районним поділом), вирішуються питання: визначення обсягу і меж повноважень, які здійснюють районні у містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи в інтересах територіальних громад районів у містах.

Отже, чинним законодавством прямо передбачена можливість делегування міським радам частини своїх повноважень районним у місті радам, які підзвітні та підконтрольні їм у частині повноважень делегованих їм відповідними радами.

Доказів того, що ММР делегувала виконавчому комітету Іллічівській районній раді м.Маріуполя свої повноваження в частині передачі земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб або у користування, матеріали справи не містять.

З пояснень в апеляційному суді представників ММР вбачається, що ММР не приймала рішень щодо передачі своїх повноважень в частині розпорядження землею, надання згоди на розміщення об'єктів нерухомості відповідачу, до якого ОСОБА_1 пред'явила позов. Пояснили також, з посиланням на рішення ММР від 30 вересня 2008 року № 5/24-4307 (т.2 а.с.87-96) про те, що районним адміністраціям ММР були передані повноваження щодо прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків та господарських споруд, крім самочинно зведених.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 21 червня 2011 року № 6/8-597 припинено шляхом ліквідації юридичну особу - Іллічівську районну раду м. Маріуполя Донецької області. Державним реєстратором 29 травня 2013 року проведено державну реєстрацію припинення діяльності Іллічівської районної ради м. Маріуполя Донецької області (т.1 а.с.73, т. 2 а.с.82).

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд не погоджується із запереченнями представників позивача та його правонаступника відносно того, що правом розпорядження землею на якій ОСОБА_1 самочинно збудувала спірний павільйон, а також вирішувати питання з питання прийняття його експлуатацію була наділена саме Іллічівська районна рада м. Маріуполя Донецької області, яка припинила свою діяльність без правонаступника, а тому права ММР порушені не були, посилаючись також на те, що в подальшому остання надала дозвіл на розробку проекту землеустрою для відводу земельної ділянки під збудований павільйон, затвердила вказаний проект та надала в оренду земельну ділянку на якій розташований вказаний павільйон.

Дійшовши такого висновку апеляційний суд виходить з того, що правом розпорядження землею в межах території м. Маріуполя віднесено до повноважень ММР, повноваженнями з питань прийняття в експлуатацію самочинно зведених об'єктів у виконавчий комітет Іллічівської районної ради м. Маріуполя не був наділений, а після припинення діяльності Іллічівської районної ради м. Маріуполя всі повноваження останньої, виконує ММР та її виконавчий комітет.

Оскаржуваним рішенням нівелюються права територіальної громади на розпорядження на власний розсуд земельною ділянкою, на якій самочинно збудовано ОСОБА_1 майно.

Майновий інтерес Маріупольської міської ради у даній справі - це захист інтересів комунальної власності територіальної громади м. Маріуполя щодо вільного розпорядження належною громаді земельною ділянкою - без обтяження правом власності ОСОБА_1 на її частину під будівлею торгівельного павільйону, а також захист від пред'явлення в майбутньому вимог набувача за оспорюваним рішенням з приводу використання земельної ділянки, на якій збудовано торгівельний павільйон, що безпосередньо лежить в площині економічних інтересів громади.

Згідно ч. 1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.1,2 ст.13 ЦК України).

Отже, через категорії «межі здійснення суб'єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб'єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій (як в даному випадку - дії ОСОБА_1.), вчинених поза межами права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представники позивача та її правонаступника посилаються на те, що ММР звернулась зі скаргою через шість років після винесення рішення судом першої інстанції, а від так судом апеляційної інстанції порушується «принцип правової визначенності», який передбачає неможливість скасування остаточного судового рішення.

Разом з тим, ММР не була стороною у даній справі при розгляді та ухвалення судом оскаржуваного рішення.

Питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ММР вирішено ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 вересня 2016 року.

При цьому апеляційний суд наголошує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення «Пономарьов проти України», право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для

виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 визначено, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, основоположною метою та завданням перегляду справи судом апеляційної інстанції є усунення порушень норм матеріального та процесуального права суду першої інстанції, виправлення серйозних судових помилок та захист порушених прав.

Таким чином, на підставі викладеного вище апеляційний суд приходить до висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, що на виконання ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області задовольнити.

Заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 вересня 2010 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1, правонаступником якої є ОСОБА_2 до виконавчого комітету Іллічівської районної ради міста Маріуполя Донецької області, правонаступником якого є Маріупольська міська рада Донецької області, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 9 липня 2018 року.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Г.Л.Гаврилова

В.П.Принцевська