Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 350/1091/16-ц

провадження № 61-32978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - Перегінська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року у складі головуючого-судді Калиній Г.В. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року у складі суддів: Горблянського Я.Д., Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні дорогою.

Позовна заява мотивована тим, що в урочищі «Сажавка», яке знаходиться у селищі міського типу Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області, вони мають земельні ділянки, для заїзду до яких користуються громадською дорогою. З осені 2008 року відповідачі чинять перешкоди у користуванні вказаною дорогою, розташувавши огорожі та будівельні матеріали, що призвело до значного звуження дороги та неможливості проїзду.

Посилаючись на те, що з приводу неправомірних дій відповідачі притягалися до адміністративної відповідальності, судовими рішення їх було зобов'язано усунути перешкоди у користуванні дорогою, за невиконання яких було притягнуто до кримінальної відповідальності, проте ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 й на теперішній час чинять перешкоди, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили позов задовольнити, зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні громадською дорогою, яка служить заїздом до належних їм земельних ділянок в урочищі «Сажавка», шляхом її звільнення від будівельних матеріалів, металевих стовпів, дерев'яної огорожі, а також зобов'язати їх не чинити перешкоди у користуванні дорогою в майбутньому.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 усунути перешкоди у користуванні громадською дорогою (вулиці Глібова смт Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області); забрати встановлені на дорозі дві огорожі та будівельні матеріали, звільнивши дорогу, що служить заїздом до урочища «Сажавка» шириною при в'їзді 3,6 м, при виїзді - 3, 9 м. Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 у користуванні дорогою в майбутньому. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії відповідачів, які перешкоджають позивачам у проїзді до належних їм земельних ділянок є протиправними та порушують права позивачів, як власників земельних ділянок, які підлягають судовому захисту.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року змінено, а саме відмовлено в задоволенні вимог про зобов'язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні дорогою в майбутньому. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про протиправність дій відповідачів, які чинять позивачам перешкоди у користуванні земельними ділянками, що належать їм на праві приватної власності. При цьому зазначив, що місцевий суд зобов'язавши відповідачів не чинити перешкоди в майбутньому, помилково захистив наперед не порушене право позивачів.

21 липня 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів залишено те, що дороги, про усунення перешкод якою заявлено позов, на вказаному позивачами місці не існує, що підтверджено наданими відповідачами доказами. У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що саме відповідачі чинять перешкоди позивачам у користуванні дорогою, такі перешкоди чинять їхні сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інші. Судами не отримано пояснення представника селищної ради з приводу позову й розглянуто справу у її відсутність. Крім того, судами не взято до уваги, що аналогічні вимоги позивачів були вже вирішені в судовому порядку з ухваленням рішення по суті, які набрали законної сили, що в силу вимог пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України є підставою для закриття провадження.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У вересні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, де посилаючись на дотримання судами норм матеріального та процесуального права, просять у задоволенні касаційної скарги відмовити.

31 травня 2018 року справу № 350/1091/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

05 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду цю справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є подружжям. ОСОБА_4 на підставі державних актів від 22 квітня 2008 року на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2, є власником земельних ділянок площею 0, 0434 га та 0,1267 га для ведення селянського господарства, які розташовані в урочищі «Сажавка» смт Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області.

Рішеннями Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2010 року та від 26 листопада 2014 року, які набрали законної сили, відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зобов'язано усунути перешкоди у користуванні дорогою по вулиці Глібова смт Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області, яка служить заїздом до належних ОСОБА_4 земельних ділянок.

Вказаними рішеннями встановлено, що дорога по вулиці Глібова смт Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області шириною при в'їзді 3,6 м, при виїзді - 3,9 м, служить заїздом до належних ОСОБА_4 земельних ділянок, що розташовані в урочищі «Сажавка».

Вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2013 року відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 притягнуто до відповідальності за невиконання судового рішення, визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК України та призначено із застосуванням статті 69 КК України покарання у вигляді штрафу.

Згідно з актами комісії з питань земельних відносин Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року, від 27 січня 2017 року, від 24 квітня 2017 року та доданих до них схем і фотографій, на даний час ширина проїзду до земельних ділянок, які належать на праві власності ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 становить 1,8 м, по середині - 1,5 м, в кінці біля виходу на городи - 2 м, на місці проїзду встановлено дерев'яний паркан шириною 3,58 м та дерев'яна огорожа вздовж всього проїзду.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Згідно зі статтею 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами другою - третьою статті 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі (розділ 7), слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. На односмугових проїздах передбачаються роз'їзди (п. 3.11). Довжина тупикових проїздів повинна бути не більше 150 м. Проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об'їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м або майданчиками для розвороту розмірами 12 м х 12 м кожна. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні дорогою, суд першої інстанції, дотримуючись вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 в частині зобов'язання відповідачів усунути їм перешкоди у користуванні громадською дорогою, шляхом зобов'язання їх забрати встановлені на дорозі дві огорожі, будівельні матеріали й таким чином звільнити дорогу, що служить заїздом до урочища «Сажавка», шириною при в'їзді 3,6 м, при виїзді - 3,9 м, де розташовані належні на праві власності ОСОБА_4 земельні ділянки, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статі 152 ЗК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що права позивачів, як власників та належних землекористувачів земельних ділянок порушено протиправними діями відповідачів.

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Доводи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про те, що дороги, про усунення перешкод якою заявлено позов, на вказаному позивачами місці не існує, спростовуються актами комісії з питань земельних відносин Перегінської селищної ради Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області та чинними рішеннями Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2010 року та від 26 листопада 2014 року, якими встановлено факт наявності та розміри громадської дороги по вулиці Глібова, яка служить заїздом до урочища «Сажавка», де розташовані належні на праві власності позивачу ОСОБА_4 земельні ділянки.

Цими ж рішеннями суду встановлено факт здійснення відповідачами перешкод позивачам у користуванні земельними ділянками, що спростовує доводи касаційної скарги, що такі перешкоди чинять їхні сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інші. Крім того, згідно вироку Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2013 року суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та визнав їх неправдивими. Факт здійснення відповідачами перешкод позивачам у користуванні земельними ділянками також підтверджується трьома актами комісії з питань земельних відносин Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, яка направила до суду клопотання про розгляд справу у відсутності представника ради і зазначила, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Аргументи касаційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справи на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції 2004 року) є безпідставними, оскільки положення вказаної статті можуть бути застосовані виключно за умови тотожності усіх трьох елементів: сторін, предмету та підстав позову, а рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2010 року та від 26 листопада 2014 року, на які послалися відповідачі, ухвалено за участю різних сторін та відсутності повної ідентичності позовних вимог.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, в його незміненій частині, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року та рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року, в його незміненій частині, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик