УХВАЛА

12 липня 2018 року м. Кропивницький

справа № 392/1114/16-ц

провадження № 22-ц/781/1251/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Голованя А.М.,

Суддів: Карпенка О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1;

відповідач Маловисківська районна державна адміністрація Кіровоградської області;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області на заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року у складі судді Березій Ю.А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Маловисківської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позову зазначав, що в період з 08.09.1994 року по 15.10.1997 року працював на посаді тракториста в колгоспі ім.Леніна та являвся членом даного господарства. У 1996 році при розпаюванні землі КСП ім.Леніна був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Проте сертифікат йому не видано. Просив визнати за ним право на земельну частку (пай) КСП ім.Леніна, розташованого на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Заочним рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано право ОСОБА_1 на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області розміром 6,93 га в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 було включено до списків осіб, що мають право на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна, який є додатком до державного акту про право колективної власності на землю, виданого підприємству 11 січня 1996 року, а тому його порушене право підлягає захисту.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області задоволено частково. Заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд виходив із того, що наслідком визнання права на земельну частку (пай) є її виділення в натурі, а тому вирішення цього позову неможливо без залучення до участі у справі Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, як органу місцевого самоврядування, що вирішує питання про виділення земельної ділянки в натурі, та головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, як розпорядника земель державної власності (землі запасу).

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Постановою Верховного Суду України від 23 травня 2018 року Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Верховний Суд виходив із того, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером, на яку він претендує, знаходиться за межами населеного пункту, то повноваженнями на її виділення в натурі наділена відповідна районна державна адміністрація, а не сільська рада. Тому незалученням сільської ради її права не порушуються.

В своїй постанові суд касаційної інстанції зауважив, що по суті апеляційний суд спір не вирішив, а вийшов за межі позову, що є порушенням принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства (статті 10, 11 ЦПК України 2004 року). Апеляційний суд по суті рішення на предмет законності й обґрунтованості не перевіряв, а обмежився формальними й неправильними процесуальними підставами для його скасування.

Заслухавши суддю - доповідача, позивача ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника відповідача щодо заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, беручи до уваги висновки Верховного Суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Питання майнових паїв членів колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Вищевказаними нормативними актами передбачено, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай ). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі(на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

Державний акт на право колективної власності на землю КСП ім.Леніна отримало 11 січня 1996 року. ОСОБА_1 включений до списку членів КСП, що є додатком до Державного акта на право колективної власності на землю під № 147 (а.с.13-17,18-20). Сертифікат на право власності на земельну частку (пай) йому не видано.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, повязані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо».

В апеляційній скарзі Нововознесенська сільська рада посилається на те, що сільську раду не було залучено до участі у справі, хоча спір стосується земельної ділянки з резервного фонду КСП.

Згідно вимог абзацу першого пункту 12 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером, на яку претендує позивач, знаходиться за межами населеного пункту, тому повноваження на її виділення в натурі наділена відповідна районна державна адміністрація, а не сільська рада.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Аналіз наведених норм закону вказує на те, що особа має право на захист свого порушеного права лише у випадку реального його порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому відповідачем у справі має бути особа, яка реально порушує чи створює реальну небезпеку порушення прав позивача.

Проте дослідженням матеріалів справи встановлено, що прав Нововознесенської сільської ради при зверненні до суду позивачем не порушено.

Як убачається з матеріалів справи Нововознесенська сільська рада не є відповідачем у справі і участі у розгляді справі в суді першої інстанції не приймала.

Разом з тим, частина 1 ст. 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цих норм право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення безпосередньо встановлює, змінює або припиняє права, свободи, інтереси та (або) обов'язки цих осіб.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на те, які їх права, свободи, інтереси та обов?язки вирішенні судом при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси встановлено, що судовим рішенням вказані питання не вирішувалися.

Оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки Нововознесенської сільської ради, то у відповідності до п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України апеляційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст. 268, п.3 ч.1 ст. 362, ст. ст. 381, 389 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області на заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Маловисківської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай).

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 липня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: