Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 361/7424/15-ц

провадження № 61-16028св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Бровари-молоко»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Бровари-молоко» та касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року у складі судді Білик Г. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Сержанюка А. С., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у жовтні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором поворотної фінансової допомоги.

Позивач обґрунтовував вимоги тим, що 01 червня 2015 року між ним та Товариством з додатковою відповідальністю «Бровари-молоко»

(далі - ТДВ «Бровари-молоко») укладено договір № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги. Відповідно до умов договору позивач надав підприємству грошові кошти в загальній сумі 1 140 000, 00 грн. Відповідно до пункту 2. 4. договору строк повернення допомоги встановлений до 31 грудня 2015 року. Відповідно до пунктів 5.1 та 5.2. договору позикодавець має право вимагати дострокового повернення грошових коштів, а позичальник зобов'язаний їх повернути протягом 10 днів з моменту отримання вимоги. Також зазначив, що неодноразово звертався з вимогами про повернення зазначеної суми грошових коштів до відповідача, але ТДВ «Бровари-молоко» позику не повернуло.

Згідно з пунктом 4.2 договору про надання поворотної фінансової допомоги передбачено, що в разі неповернення (несвоєчасного повернення) позики у визначений договором строк, у тому числі протягом строку, встановленого у пункті 5.2 договору, позичальник зобов'язаний разом з поверненням позики сплатити штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики. На переконання позивача, у зв'язку з неповерненням позики у строк, визначений пунктом 5.2 договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф у сумі 1 140 000,00 грн. Враховуючи зазначене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання поворотної фінансової допомоги сумі 1 140 000,00 грн та штраф у сумі 1 140 000,00 грн, а разом у сумі 2 800 000, 00 грн, та судовий збір у розмірі 6 090, 00 грн.

ТДВ «Бровари-молоко» у грудні 2015 року звернулось до суду із зустрічним позовом про визнання удаваним договору № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач посилався на те, що договір про надання поворотної фінансової допомоги, за своєю правовою природою, є договором про спільну діяльність. За цією угодою ОСОБА_3 як інвестор зобов'язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі не менше 2 000 000, 00 грн, які будуть знаходитися в спільному розпорядженні, а ТДВ «Бровари-молоко» зобов'язане надати приміщення, трудові ресурси та виробничі потужності для виробництва молочної продукції. Таким чином, укладений договір не відповідає дійсним намірам сторін, оскільки його укладено з метою подальшої спільної діяльності, спрямованої на отримання прибутку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року позов задоволений частково; стягнуто з

ТДВ «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_3 за договором від 01 червня 2015 року № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги суму боргу у розмірі 1 140 000, 00 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат; в частині позову про стягнення суми штрафу відмовлено.

У частині вирішення первісного позову рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що 05 жовтня 2015 року відповідачу направлена письмова вимога про повернення позики за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 01 червня 2015 року № 01/06, а також 06 жовтня 2015 року ще одна письмова вимога про повернення позики за зазначеним договором. Директором організації відповідача ОСОБА_4 07 жовтня 2015 року вимоги отримав, проте станом на день подання позову грошові кошти не повернуто. Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором поворотної фінансової допомоги, суд зробив висновок про обґрунтованість вимог та їх задоволення в частині стягнення заборгованості у сумі 1 140 000, 00 грн. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення суми штрафу, суд застосував положення статті 549 ЦК України, відповідно до якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. При цьому, згідно з правилом частини другої статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Оскільки сума штрафу у договорі зазначена не у відсотках, а у твердій грошовій сумі, що суперечить наведеним нормам Закону, суд відмовив у зазначеній частині позовних вимог.

Зустрічний позов ТДВ «Бровари-молоко» судом залишено без задоволення.

У цій частині рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що відповідачем під час судового розгляду не надано доказів на підтвердження удаваності укладеного між сторонами договору. Крім того, показання свідків, які були допитані в судовому засіданні за заявою сторони відповідача, суд не взяв до уваги, оскільки допитаним свідкам не було відомо будь-яких обставин щодо укладення оспорюваного договору, тому суд не знайшов підстав для задоволення зустрічного позову.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року апеляційні скарги ТДВ «Бровари-молоко» та ОСОБА_3 відхилено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами укладено саме договір про надання поворотної фінансової допомоги, який регулюється положеннями статті 1046 ЦК України, а тому посилання представників ТДВ «Бровари-молоко» на те, що між сторонами укладено договір про спільну діяльність, не знайшли свого належного підтвердження і правового обґрунтування.

ТДВ «Бровари-молоко», не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції в частині визначення розміру стягнутої заборгованості, у лютому 2017 року звернулось із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить суд скасувати ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року, справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, оскільки судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку із порушенням у відношенні позивача кримінальних проваджень за фактом викрадення документів заводу. Заявник також зазначив, що суд апеляційної інстанції визнав неявку представника відповідача такою, що відбулась за неповажних причин, та розглянув справу за його відсутності, незважаючи на наявність клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

У червні 2017 року ТДВ «Бровари-молоко» подало клопотання про усунення недоліків касаційної скарги, у якому виклало текст прохальної частини касаційної скарги у новій редакції та просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, постановити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити.

Верховним Судом під час визначення меж оскарження ТДВ «Бровари-молоко» враховано, що зазначене клопотання не містить додаткових обґрунтувань нових вимог касаційної скарги, з огляду на що межами оскарження за касаційною скаргою ТДВ «Бровари-молоко» є рішення в частині визначення розміру стягнутої заборгованості; в іншій частині, зокрема й в частині відмови у зустрічному позові, судове рішення заявником не оскаржувалось; доводів на скасування у зазначеній частині рішень скарга не містить, обставин, які у розумінні процесуального закону є підставами для скасування рішень, не наведено.

Відзив на касаційну скаргу ТДВ «Бровари-молоко» не надходив.

ОСОБА_3, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у стягненні суми штрафу, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить суд скасувати оскаржувані рішення в частині відмови у стягненні суми штрафу за договором про надання поворотної фінансової допомоги та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову; в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки за положеннями статей 549, 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір може визначатись умовами договору. Враховуючи, що сторони договору від 01 червня 2015 року № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги дійшли домовленості щодо розміру штрафу у твердій грошовій сумі, суд був позбавлений підстав для відмови у позові в наведеній частині вимог.

У відзиві ТДВ «Бровари-молоко» зазначило, що касаційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки судами правильно застосовані положення статті 549 ЦК України, за змістом якої розмір штрафу обчислюється виключно у відсотках від невиконаного зобов'язання та не може бути зазначений у твердій грошовій сумі.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року та від 15 червня 2017 року у справі відкрито касаційні провадження за скаргами позивача та відповідача; ухвалою від 09 жовтня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 03 квітня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не повною мірою відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 червня 2015 року ОСОБА_3 та ТДВ «Бровари-молоко» уклали договір про надання поворотної фінансової допомоги № 01/06. В умовах цього договору передбачено, що допомога надається у межах суми 1 000 000, 00 грн шляхом перерахування позикодавцем, позивачем, зазначеної суми на поточний рахунок позичальника, відповідача, або через касу підприємства.

01 серпня 2015 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до умов якої внесені зміни до розділу другого договору про надання поворотної фінансової допомоги, а саме: пункт 2.1 викладено у такій редакції: «2.1 Допомога надається в межах суми 2 000 000, 00 грн шляхом перерахування позикодавцем зазначеної суми на поточний рахунок позичальника або через касу підприємства».

Відповідно до умов договору позивач вніс до каси підприємства

ТДВ «Бровари-молоко» грошові кошти в загальній сумі 1 140 000, 00 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера, а саме: від 04 червня 2015 року № 29154 на суму 100 000, 00 грн; від 10 червня 2015 року № 29183 на суму 60 000, 00 грн, від 11 червня 2015 року № 29184 на суму 140 000, 00 грн, від 12 червня 2015 року № 29195 на суму 80 000, 00 грн; від 16 червня 2015 року № 29458 на суму 50 000, 00 грн, від 24 липня 2015 року № 30167 на суму 100 000, 00 грн; від 30 липня 2015 року № 30367 на суму 115 000, 00 грн; від 05 серпня 2015 року № 30580 на суму 110 000, 00 грн; від 07 серпня 2015 року № 30641 на суму 100 000, 00 грн; від 18 серпня 2015 року № 30817 на суму 85 000, 00 грн; від 26 серпня 2015 року № 31153 на суму 120 000, 00 грн; від 26 серпня 2015 року № 31154 на суму 20 000, 00 грн; від 09 вересня 2015 року № 31441 на суму 60 000, 00 грн, що разом складає 1 140 000, 00 грн.

Відповідно до пункту 2.4 договору про надання поворотної фінансової допомоги зазначена допомога надається строком до 31 грудня 2015 року і може бути повернута достроково. Згідно з пунктом 5.1 та 5.2 договору позикодавець має право вимагати дострокового повернення наданої допомоги, письмово попередивши про це позичальника. Позичальник повертає надану допомогу протягом десяти календарних днів з моменту отримання письмової вимоги позикодавця про дострокове повернення наданої допомоги.

На адресу ТДВ «Бровари-молоко» 05 жовтня 2015 року та 06 жовтня 2015 року позивачем направлені письмові вимоги про повернення позики за договором про надання поворотної фінансової допомоги, які отримані відповідачем 07 жовтня 2015 року.

Визначаючи характер та правову природу цивільних відносин, що виникли між сторонами, Судом враховано наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування відсотків або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Порівняння диспозицій наведених норм права дає підстави стверджувати про наявність спільних ознак правових відносин та, відповідно, аналогічне правове регулювання. Окрім цього, необхідно врахувати, що у законодавстві не встановлюється будь-яких обмежень щодо кола осіб, які можуть бути сторонами договору позики. Тому позикодавцем та позичальником можуть бути як юридичні, так і фізичні особи, як резиденти, так і нерезиденти. Чинним цивільним законодавством не передбачено обмеження також й щодо суми позики.

Проаналізувавши зміст договору, права та обов'язки за договором, умови надання та повернення грошових коштів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого та правомірного висновку, що, за своєю правовою природою, між сторонами був укладений договір позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Зазначений висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 1-7/158-09-3124, щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах.

Щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання та загальної вимоги належного виконання зобов'язань

Нормативною основою реалізації наведених принципів є положення статей 525, 526 та 610 ЦК України. Так, у статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

При цьому, за загальними правилами статей 3 та 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі свої відносини на власний розсуд, встановивши обов'язкові для себе норми та правила. Саме таким правом на саморегулювання цивільних відносин за участі сторін вони певною мірою скористалися в укладеному між ними договорі.

Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_3

Аналізуючи доводи, викладені у касаційній скарзі позивача, Верховний Суд має керуватися загальними положеннями та засадами цивільного права.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

За правилами частин першої, третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами частини першої, другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно із частиною другою статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Таким чином, у пункті 5.2 договору сторони з урахуванням принципу свободи договору вільно, на власний розсуд визначили, що позичальник зобов'язаний разом з поверненням позики сплатити штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики.

На переконання Верховного Суду, у цьому випадку сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов'язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах, оскільки у законодавстві відсутня безпосередня та недвозначна заборона на відступлення від вимоги щодо визначення у договорі суми штрафу у інший спосіб, ніж у процентному відношенні до суми боргу.

Під час надання тлумачення застосованому у договорі формулюванню «сплатити штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики», що використане сторонами для врегулювання зазначеного питання, Верховний Суд вважає, що фактично його зміст свідчить про те, що сума штрафу, яку встановлено сторонами у договорі, складає 100 % суми неповернутої позики. Протилежне розуміння наведеного пункту договору призвело б до необґрунтованого формалізування, звужувального тлумачення, а також до обмеження сторін у реалізації ними принципу свободи договору та у праві на врегулювання відносин на власний розсуд.

Додатково Верховним Судом враховано, що окремо положення пункту 5.2 укладеного договору відповідач не оспорював, він не є недійсним відповідно до закону, не визнавався недійсним судом, а тому - з врахуванням презумпції правомірності правочину - підлягає належному виконанню.

В частині оцінки доводів касаційної скарги ТДВ «Бровари-молоко»

Верховний Суд визнає доводи касаційної скарги відповідача про те, що апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження, такими, що не є належним чином обґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять зазначеного клопотання, доказів подання відповідного клопотання заявником не надано.

Доводи касаційної скарги щодо того, що представник

відповідача ОСОБА_4 з незалежних від нього причин не з'явився в судове засідання у суді апеляційної інстанції, про що повідомив суд до початку розгляду справи, також спростовуються матеріалами справи, оскільки на обґрунтування клопотання про відкладення розгляду справи 25 січня 2017 року відповідач не надав будь-яких документів. При цьому час отримання судом зазначеного клопотання, надісланого електронною поштою, зазначений 14:16 год., тоді як засідання призначене на 14:00 год. цього ж дня.

Інших доводів касаційна скарга ТДВ «Бровари-молоко», зокрема в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, не містить, з огляду на що оскаржувані рішення у наведеній частині не переглядались.

Визначення меж касаційного перегляду.

Оскільки касаційні скарги ОСОБА_3 та ТДВ «Бровари-молоко» не містять обґрунтування незаконності рішень у частині відмови у зустрічному позові, згідно з вимогою статті 400 ЦПК України, судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась.

Підсумовуючи, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшовши висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення суми штрафу, вирішили спір із порушенням норм матеріального права, з урахуванням чого касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення у частині відмови у позові в частині вимог про стягнення штрафу підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині та стягнення з ТДВ «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_3 суми штрафу у розмірі 1 140 000, 00 грн.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, взявши до уваги положення статті 412 ЦПК України, Верховний Суд зробив висновок про скасування рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 про стягнення штрафу у розмірі 1 140 00, 00 грн та ухвалення нового рішення у цій частині про задоволення позову.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що заявником при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 6 090, 00 грн (враховуючи часткове задоволення позову судом першої інстанції стягнуто судового збору на користь позивача 3 045, 00 грн), за подання апеляційної скарги помилково сплачено судовий збір у розмірі 7 579, 00 грн (підлягало до сплати 6 699, 00 грн), а за подання касаційної скарги - 7 308, 00 грн, з ТДВ «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 9 744, 00 грн, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, та 7 308, 00 грн судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю

«Бровари-молоко» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 про стягнення суми штрафу скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 про стягнення суми штрафу задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_3 суму штрафу за договором від 01 червня 2016 року № 01/06 про надання поворотної фінансової допомоги у розмірі 1 140 000, 00 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_3 9 744, 00 грн судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у судах першої інстанції та апеляційної інстанцій.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Бровари-молоко» на користь ОСОБА_3 7 308, 00 грн судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик