ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/715/18Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/817/349/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката

ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3. - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 609/715/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2018 року, постановлене суддею Ковтуновичем О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що внаслідок спричинених їй відповідачем легких тілесних ушкоджень, за що останню було засуджено до покарання у вигляді штрафу, вона зазнала матеріальних та моральних збитків, які полягають у вартості транспортних витрат у сумі 1731 грн., які вона понесла у зв'язку з неодноразовими зверненнями до медичного закладу з метою відновлення здоров'я; у фізичному болі, якого вона зазнала від неправомірних дій відповідача; у душевних стражданнях, яких вона зазнала, хвилюючись за стан здоров'я свого сина, який погіршився від того, що син був очевидцем нанесення їй відповідачем тілесних ушкоджень; у порушенні звичного способу її життя в зв'язку зі зверненнями до медичних установ; у погіршенні її психологічного стану та втрати у зв'язку з цим можливості забезпечувати сім'ю, в складі якої є двоє неповнолітніх дітей. Завдану моральну шкоду позивач оцінила в 100 000 грн. Також, просила стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про безпідставність висновків суду щодо відмови в задоволенні її позовних вимог з посиланням на неналежність поданих доказів у відповідності до Наказу Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55, оскільки даний Наказ не стосується фізичних осіб.

Звертає увагу на невиконання судом першої інстанції передбаченого цивільним процесуальним законом України обов'язку щодо огляду оригіналів документів, ксерокопії яких нею були долучені до позовної заяви та відсутність передбачених ч.11 ст.83 ЦПК України підстав (заяви сторони відповідача, в якій би зазначалося про наявність сумнівів щодо достовірності долучених позивачем документів) для огляду оригіналів документів взагалі.

Також, з урахуванням того, що доказом неправомірності дій відповідача є такий, що набрав законної сили вирок Шумського районного суду від 09 лютого 2018 року, яким ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України з призначенням їй покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 525 грн., вважає, що даний доказ не потребує додаткового підтвердження шляхом засвідчення його копій відповідно до ДСТУ 4163-203, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55, як помилково вважав суд.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу своєї довірительки, зіславшись на доводи, викладені в ній. При цьому пояснив, що, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_4 не подавав заяви про витребування оригіналів документів та не висловлював сумніву щодо достовірності доказів понесення позивачем матеріальних та моральних збитків. Тому, суд повинен був розглянути справу за наявними матеріалами з оглядом оригіналів документів у судовому засіданні, якщо такі сумніви були в суду. Позивач мала при собі всі оригінали долучених до позовної заяви документів (вироку суду, медичних карток тощо), однак ні сторона відповідача, ні суд не вимагали таких документів для огляду.

Позивач ОСОБА_1 підтримала пояснення свого представника.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає. Додатково пояснив, що відповідач жодних тілесних ушкоджень позивачу не наносила.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з урахуванням наступного.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зёясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаним вимогам рішення Шумського районного суду в даній справі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що подані позивачем письмові докази, хоча і містять відомості щодо предмета доказування, однак не можуть бути визнані належними та допустимими доказами в силу не засвідчення таких належним чином, як це передбачено Наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55.

З даним висновком колегія суддів погодитися не може, виходячи з таких міркувань.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2, 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ч. 1 ЦПК).

Відповідно до положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч.6 ст.82 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, який передбачає рівність прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, а також обов'язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаним із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим, відповідно до вимог п.п. 4, 5 ч. 5 цієї ж статті суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Всупереч наведеній нормі процесуального закону суд першої інстанції не вжив заходів для виконання стороною позивача передбаченого ч. 5 ст. 95 ЦПК України обов'язку щодо підтвердження відповідності копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення, а також не вжив передбачених ч. 6 ст. 95 ЦПК України заходів що стосуються наявного в суду права з власної ініціативи витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу, зокрема медичних карток позивача та її сина з записами про нанесені їй відповідачем тілесні ушкодження та проходження лікування, які не можуть бути долученими до матеріалів справи в оригіналах, а повинні зберігатися в медичних установах чи на руках у власників таких карток. Що стосується вироку цього ж суду про притягнення до кримінальної відповідальності відповідача, то такий міг бути оглянутим судом у матеріалах кримінального провадження, яке знаходиться в архіві цього ж суду, а не на руках у позивача. Крім цього, відомості про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, як такі, що внесені до ЄДРСР, є загальнодоступними, а тому перевірка відповідності оригіналу поданої позивачем копії вироку для суду не складала жодних труднощів.

Висновок суду першої інстанції щодо неналежності доказів, поданих позивачем з посиланням на Наказ Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки сферою застосування даного Наказу - організаційно-розпорядчі документи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності, в той час як порядок завірення належним чином стророною копій документів, що є доказами в цивільній справі, врегульовано нормами ЦПК України (наведеними вище), які судом дотримані не були.

В ході апеляційного розгляду справи встановлено, що вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 09 лютого 2018 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за те, що 23 липня 2017 року в с.Темногайці Шумського району Тернопільської області нею умисно було нанесено ОСОБА_1 один удар кулаком правої руки в ділянку обличчя, чим спричинено останній легкі тілесні ушкодження у вигляді синця правої підочної ділянки та садна на губі. Даним вироком ОСОБА_3 призначено покарання у виді штрафу в дохід держави в сумі 527 грн., однак звільнено від покарання на підставі п. в) ст. 1 Закону України "Про амністію в 2016 році" (а.с. 4-5).

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, у межах кримінального провадження, не вирішувався, що стверджується змістом вироку вищевказаного вироку суду.

Як пояснив у ході апеляційного розгляду справи представник відповідача ОСОБА_4, вирок суду його довірителькою не оскаржувався.

Враховуючи те, що вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 09 лютого 2018 року є таким, що набрав законної сили, факт спричинення ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 у вигляді синця правої підочної ділянки та садна на губі, що мав місце 23.07.2017 року, доказуванню відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України не підлягає.

Також, з оглянутих апеляційним судом медичних карток позивача ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, копії яких наявні в матеріалах даної справи (а.с.8-10, 14, 16), вбачається факт звернення позивача ОСОБА_1 23 липня 2017 року до лікаря зі скаргами на головний біль та болі в ділянці лівої і правої губи та фіксація в ході проведеного обстеження наявності у неї гематоми під оком на правій ділянці та садна на правій губі (а.с. 14, 16), а також факти звернення 18.07.2017 року, 10.08.2017 року, 14.09.2017 року, 21.10.2017 року неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у медичні установи, встановлення йому 10.08.2017 року діагнозу "аномальна хорда лівого шлуночка" (а.с. 8-10).

Також, на підтвердження понесених позивачем матеріальних витрат,судом апеляційної інстанції оглянуто оригінали наявних у справі копій квитанцій про оплату 11.08.2017 року, 21.08.2017 року, 28.08.2017 року, 31.08.2017 року, 07.09.2017 року та 14.09.2017 року товару на АЗС на загальну суму 2076,99 грн. (а.с. 15).

Відповідно до положень статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті неправомірних дій заподіювача, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно з вимогами ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я (п. 2 ч. 2 ст.23 ЦК). Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Отже, з урахуванням наявності такого, що набрав законної сили вироку Шумського районного суду від 09 лютого 2018 року про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України та звільнення від такої з нереабілітуючих підстав; запису лікаря в медичній картці ОСОБА_7, зробленого 23.07.2017 року, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем належними, допустимими та достатніми доказами факту спричинення відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Твердження представника відповідача в частині відсутності у позивача правових підстав вимагати відшкодування матеріальної та моральної шкоди з його довірительки з посиланням на те, що останньою не наносилися жодні тілесні пошкодження ОСОБА_1 колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що спростовуються наявним у даній справі змістом такого, що набрав законної сили, вироку суду від 09.02.2018 року та відповідним записом, зробленим у медичній картці ОСОБА_1

Крім цього, беручи до уваги те, що внаслідок нанесених відповідачем тілесних ушкоджень позивач зазнала фізичного болю, що відповідно зафіксовано в її медичній картці, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями відповідача та заподіяними позивачу моральними стражданнями та наявність передбачених п. 2 ч. 2 ст.23 ЦК України підстав для відшкодування їй моральної шкоди.

Визначаючи розмір такого відшкодування колегія суддів враховує обставини завдання тілесних ушкоджень, характер та обсяг страждань і переживань ОСОБА_1, й зокрема, те, що заподіяні тілесні ушкодження відносяться до легких і не спричинили розладу здоров'я позивача; удар був нанесений у присутності дитини (що також підтверджується змістом вищевказаного вироку суду); заподіяння тілесних ушкоджень стало причиною порушення звичного способу життя, що пов'язано з необхідністю звернення до медичної установи та в подальшому за захистом свого порушеного права, а тому приходить до висновку, що з врахуванням вимог розумності та справедливості достатньою компенсацією позивачу за завдані їй моральні страждання буде сума в 2 000 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають до часткового задоволення.

Доводи позовної заяви ОСОБА_1 в частині наведених нею підстав для відшкодування моральної шкоди, таких як; душевні страждання, яких вона зазнала, хвилюючись за стан здоров'я свого сина, який погіршився від того, що син був очевидцем нанесення їй відповідачем тілесних ушкоджень, порушення звичного способу життя у зв'язку зі зверненням до медичних установ з приводу лікування сина; погіршенні її психологічного стану та втрати у зв'язку з цим можливості забезпечувати сім'ю, в складі якої є двоє неповнолітніх дітей колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, як такі що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Так, сам по собі запис лікаря, зроблений у медичній картці неповнолітнього сина позивача 10.08.2017 року (через 18 днів після того, як мав місце факт нанесення їй відповідачем тілесного ушкодження) про наявність у нього хвороби серця не може вважатися достатнім доказом того, що виникнення вказаної хвороби перебуває у причинно-наслідковому зв'язку саме з діями відповідача або ж мало місце загострення не виявленої раніше хвороби. Разом з тим, висновок спеціаліста (експерта), який би підтвердив факт наявності причинно-наслідкового зв'язку між виявленою в сина позивача хворобою та неправомірними діями відповідача по відношенню до позивача в матеріалах справи відсутній. У зв'язку з недоведеністю вказаної обставини, безпідставним є посилання позивача й на таку підставу відшкодування їй моральної шкоди, як порушення звичного способу життя в зв'язку з необхідністю звернення до медичних установ з метою лікування сина, оскільки остання є похідною від причин виникнення та загострення в дитини хвороби серця. Що стосується погіршення психологічного стану позивача та втрати у зв'язку з цим можливості забезпечувати сім'ю, то ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про про розмір її доходів до та після того, як мав місце факт нанесення їй відповідачем тілесних ушкоджень, а також, які б підтверджували втрату нею працездатності та втрати у зв'язку з цим частини доходів. Натомість, з інформації, зазначеної на титульній сторінці медичної картки позивача, вбачається, що ОСОБА_1 не працює (а.с. 16).

Безпідставними є доводи позовної заяви про спричинення відповідачем позивачу матеріальних збитків в сумі 1731 грн., що складають транспортні затрати, з посиланням на наявні в матеріалах справи чеки (а.с. 15), оскільки по по-перше, самі по собі чеки про вартість пального для заправки автомобіля не свідчать, яка саме кількість пального з урахуванням наявного в позивача транспортного засобу була потрібна їй для відвідування лікаря у ті дні, які відповідають зробленим лікарем записам у її медичній картці, а по-друге, дати усіх долучених позивачем квитанцій про вартість пального на АЗС не співпадають з датою відвідування нею медичного закладу, що мало місце 13.07.2017 року, а видані через значний період часу після того, як ОСОБА_1 відвідувала лікаря (у серпні та вересні 2017 року, про що відсутні відповідні записи у її медичній картці).

У зв'язку з недоведеністю позивачем факту заподіяння їй відповідачем матеріальних збитків на вказану суму, позовна вимога ОСОБА_1 про відшкодування спричиненої їй ОСОБА_3 матеріальної шкоди до задоволення не підлягає.

Що стосується вирішення питання про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат в розмірі 10 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК).

За ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються разом з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно вимог ч.ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

05 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2 було укладено договір № 94/18 про надання юридичних послуг щодо захисту інтересів замовника в цивільній справі про відшкодування збитків завданих злочином (а.с.43).

Згідно Акту прийому-передачі виконаних робіт по наданню юридичних послуг по договору № 94/18 від 05 вересня 2018 року, загальна вартість виконаних робіт за вказаним договором складає 10 000 грн., з яких: надання консультацій про порядок проведення досудового слідства - 1500 грн.; надання консультацій про зібрання необхідних документів для подання позову - 2000 грн.; складання позовної заяви - 4500 грн.; участь в судових слуханнях цивільної справи - 1500 грн.; участь в судових слуханнях цивільної справи - 1500 грн. (а.с.45).

Як вбачається із протоколу судового засідання, представник позивача ОСОБА_2 брав участь у судових засіданнях 01 жовтня 2018 року та 23 жовтня 2018 року (а.с.40, 46).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (квитанції), які б підтверджували факт сплати позивачем вищевказаних витрат на підставі укладеного договору. А тому, колегія суддів вважає, що судові витрати, як такі, що не були фактично стороною позивача понесені, стягненню у розмірі пропорційному сумі задоволених вимог з відповідача в користь позивача не підлягають.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового скасування рішення Шумського районного суду Тернопільської області в даній справі, зокрема, в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, та ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди й стягнення з відповідача в користь позивача 2 000 грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. В решті - рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 12 ч.ч. 1, 2, 3, 4. 5 п.п. 4. 5; 35 ч. 1; 77 ч.ч. 1, 2, 3; 78 ч. 1; 79 ч. 1; 80 ч. 1; 81 ч. 1; 82 ч. 6; 89 ч. 1; 95 ч.ч. 1, 2, 4, 5, 6; 133 ч. 3 п. 1; 137 ч. 2; 141 ч.ч. 1, 2, 6; 259 ч. ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 1, 4; 381 ч. ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч.1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 23 ч.ч. 1, 2 п.1; 1166 ч. 1, 1167 ч. 1 Цивільного кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2018 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 (дві тисячі) грн.

В решті - рішення залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Дата складання повного судового рішення 22 грудня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи