Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 755/570/16-ц

провадження № 61-25313св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Арапіної Н. Є., від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., від 07 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про встановлення нікчемності правочину.

Позовну заяву мотивовано тим, що 25 лютого 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 50007581, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти у розмірі 92 929, 89 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,9 % річних строком на 60 місяців та додатковий кредит у розмірі 27 971, 35 грн.

ОСОБА_2 вважає, що укладений кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, а тому є нікчемним з таких підстав: перед укладанням кредитного договору ТОВ «Порше Мобіліті» не було надано попередньої інформації про умови кредитування та детальний розпис сукупної вартості кредиту. Ненадання необхідної інформації про кредитні умови кваліфікується як нечесна підприємницька практика. Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є нікчемним. В укладеному між сторонами кредитному договорі не вказано детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд встановити нікчемність кредитного договору № 50007581 від 25 лютого 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог. Відмовлено у стягненні з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрат, понесених на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги позивача є безпідставними. Посилання позивача на непоінформованість щодо умов кредитування спростовується особистим підписом ОСОБА_2 на кожній сторінці кредитного договору, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Рішення суду першої інстанції оскаржено у апеляційному порядку представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Місцевий суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. Позивачем не доведено відсутність необхідної інформації щодо сукупної вартості кредиту.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року.

У касаційній скарзі заявник просить рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували наявність нечесної підприємницької діяльності відповідача, порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Укладений між сторонами кредитний договір не містить достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, розмір відсотків. Крім того, судами попередніх інстанцій безпідставно відхилено клопотання про призначення у даній справі судової експертизи, що є порушенням принципу змагальності та свободи надання доказів.

30 травня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

01 лютого 2017 року ТОВ «Порше Мобіліті» подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Порше Мобіліті», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про встановлення нікчемності правочину призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

14 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 25 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Порше Мобіліті» був укладений кредитний договір № 50007581, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти у розмірі 92 929, 89 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,9 % річних строком на 60 місяців, поручителем за яким виступила ОСОБА_4 (а.с. 7, 8-10, 11-18).

У відповідності до пункту 1.3.1 загальних умов кредитування позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у договорі.

Відповідно до пунктів 1.3.1 та 2.4 загальних умов кредитування, що є додатком до кредитного договору (підписані позичальником і поручителем), розмір платежів у рахунок повернення кредиту та додаткового кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на моменті виставлення рахунку, та нарахування процентів здійснюється на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіку погашення кредиту.

Графіком погашення кредиту № 50007581 від 25 лютого 2013 року (підписаний позичальником і поручителем) передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у графіку погашення кредиту відповідає положенням пункту 1.3.1. загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною договору. Наприкінці зазначеного графіку погашення кредиту визначено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору і орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом у еквіваленті доларів США та гривні на день укладання кредитного договору (т.1 а.с. 143-153, 160-163).

25 липня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № 50007581 від 25 лютого 2013 року, відповідно до умов якої строк кредиту становить 84 місяці (а.с. 19).

Підставою недійсності кредитного договору позивачем зазначено відсутність у нього необхідної інформації щодо кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», що в свою чергу свідчить про нечесну підприємницьку практику з боку відповідача.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до положень пункту 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення спірного договору, було визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту мало бути зазначено: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Положеннями частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої-третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (частина друга статті 215 ЦК України).

Встановивши, що при укладенні кредитного договору сторонами було додержано усіх вимог, передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач, який мав намір придбати автомобіль за рахунок кредитних коштів, був обізнаний щодо умов кредитування, що підтверджується особистим підписом позивача та його дружини на кожній сторінці кредитного договору і свідчить про його згоду зі всіма його умовами, врахувавши відсутність застережень чи зауважень позивача при укладені спірного правочину, а також прийнявши до уваги те, що позивачем не надано доказів на підтвердження здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні заявлених позовних вимог. Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Посилання заявника на те, що при розгляді справи не було призначено судову експертизу для визначення того, чи дійсно оспорений правочин містить детальний розпис сукупної вартості кредиту і розміру сукупної вартості кредиту, що вплинуло на обґрунтованість судових рішень, є безпідставними, оскільки заявник не довів суду необхідність призначення у справі судової експертизи, не надав доказів, які могли свідчити про невідповідність кредитного договору, детальних розрахунків, які містяться у ньому, положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а також неправильність розрахунків, проведених відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ф. Хопта

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк