Ухвала

26 вересня 2018року

м. Київ

справа № 463/1176/15-ц

провадження № 61-17652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А. Г., про визнання договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 посилався на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 16 грудня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, а його сторони переслідували мету приховати майно і таким чином уникнути стягнення боргу за рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2014 року у справі № 757/21673/2014, яким з ОСОБА_7 на його користь стягнено 647 500 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_6 просив визнати недійсним вищевказаний договір дарування квартири від 16 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г. і зареєстрований у реєстрі за № 3178.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року позов залишено без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час судового розгляду не було встановлено достатніх доказів на підтвердження фіктивності укладеного правочину. Вимоги щодо удаваності правочину є безпідставними, оскільки позивачем не доведено існування іншого правочину для приховування якого було вчинено оспорюваний правочин.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 відхилено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим і узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

У червні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 28 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу № 757/39939/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

18 червня 2018 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_8, в якій вона повідомила про смерть її сина - відповідача ОСОБА_7, на підтвердження чого надала копію свідоцтва про смерть, видану Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві серії НОМЕР_1. Також зазначила, що вона не приймає спадщину після смерті сина, а спадкоємцем відповідача є його дружина ОСОБА_11 Тому просила залучити до участі у справі процесуального правонаступника померлого відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_11

Відповідно до частини першої статті 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46цього Кодексу).

Частиною першою статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_8 не надано доказів, які підтверджують факт прийняття спадщини ОСОБА_11, Верховним Судом було зроблено запит до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А. Г. щодо надання Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру.

02 серпня 2018 року до Верховного Суду надійшла Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 28 липня 2018 року № 52780008, з якої встановлено, що 27 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А. Г. було заведено спадкову справу щодо майна ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак вказана Інформаційна довідка не містить відомостей щодо спадкоємців ОСОБА_7

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктами 1, 3 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника.

Оскільки правовідносини, з яких виник спір, допускають правонаступництво, касаційне провадження у справі слід зупинити до залучення до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_7

Разом з тим Верховний Суд вважає за необхідне з метою встановлення кола спадкоємців ОСОБА_7 витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А. Г. копію спадкової справи.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 251, пунктом 1 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова АнастасіяГригорівна, про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року зупинити до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_7.

Витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу СташковоїАнастасії Григорівни засвідчену копію спадкової справи щодо майна ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик