Справа № 2-151/2011
Провадження № 22-ц/779/1018/2018
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову головного державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 від 20 липня 2016 року про відкриття виконавчого провадження, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, постановлену під головуванням судді Сухарника І.І. 03 липня 2018 року в м. Калуш,

в с т а н о в и в:

13.03.2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з наведеною скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що постановою головного державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 від 20.07.2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-151, виданого Калуським міськрайонним судом 08.02.2012 року про стягнення з нього на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 60 721,53 грн. за рахунок заставленого майна: незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 68%, загальною площею 133,4 кв.м, що знаходиться по вул. Набережній, 28 в с. Вістова Калуського району Івано-Франківської області, та земельної ділянки площею 0,0899 га, на якій знаходиться обєкт нерухомості. Вважає дану постанову помилковою, оскільки стягувач пропустив строк предявлення виконавчого документа до виконання і виконавчі дії вчинені поза межами строку, вказаному у виконавчому листі, тобто після 27.09.2012 року. Також зазначив, що з оскаржуваною постановою він ознайомився лише 28.02.2018 року, коли отримав її копію та копію виконавчого листа, оскільки в період винесення постанови знаходився за кордоном. Крім того, зауважив, що він сплачував ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість позичальника як майновий поручитель, що підтверджується відповідними квитанціями. У звязку з наведеним просив поновити йому строк на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2016 року та визнати вказану постанову неправомірною.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 03 липня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 до головного державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 про скасування постанови відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що, відмовляючи в задоволенні його скарги, суд першої інстанції зіслався на ту обставину, що 30.06.2016 року виконавчий лист про стягнення з нього заборгованості було повернуто ПАТ «Укрсоцбанк» без виконання, що перервало строк предявлення виконавчого документа до виконання. Однак, суд не зясував причину такого повернення. При цьому, суд неправильно застосував положення п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки не може перериватися строк предявлення виконавчого документа до виконання, який сплив ще у 2012 році.

Також апелянт зазначає, що суд взагалі не дослідив його доводи про те, що він сплачував ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість позичальника як майновий поручитель, що підтверджується копіями доданих ним до скарги квитанцій, яким суд жодної оцінки не надав. Крім того, суд не витребував та не дослідив матеріали виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, строк предявлення якого до виконання минув.

Апелянт зауважує і про те, що суд в порушення ст. 450 ЦПК України неналежно повідомив державного виконавця про дату, час та місце розгляду справи, що призвело до порушення строків її розгляду.

З наведених підстав апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою його скаргу задовольнити.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В засідання апеляційного суду учасники справи не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.02.2012 року Калуським міськрайонним судом видано виконавчий лист №2-151/2011 на виконання рішення цього суду від 16.09.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 60 721,53 грн. за рахунок заставленого майна: незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 68%, загальною площею 133,4 кв.м, що знаходиться по вул. Набережній, 28 в с. Вістова Калуського району Івано-Франківської області, та земельної ділянки площею 0,0899 га, на якій знаходиться обєкт нерухомості, а також стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судових витрат (а. с. 3-4).

Вказаний виконавчий лист був звернутий до виконання.

30.06.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою виконавчий лист №2-151/2011 повернуто ПАТ «Укрсоцбанк» (а. с. 53).

11.07.2016 року стягувач звернувся до начальника Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження (а. с. 43).

20.07.2016 року головним державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа №2-151/2011 (а. с. 5).

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заява стягувача про відкриття виконавчого провадження подана 11.07.2016 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 20.07.2016 року, то строк предявлення виконавчого документа до виконання стягувачем не пропущено. При цьому суд зіслався на положення п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час вчинення виконавчих дій, та вказав, що мало місце переривання строку предявлення виконавчого документа до виконання предявленням до виконання.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України (в редакції, що була чинною на час ухвалення рішення Калуського міськрайонного суду від 16.09.2011 року, по виконанню якого здійснюється виконавче провадження) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 129-1 Конституції України в чинній редакції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (далі Закон).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені в ч. 1 цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону встановлено, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред'явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, зокрема, якщо стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Відповідно до ч. 5 зазначеної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

З аналізу зазначених статей вбачається, що строк пред'явлення виконавчого документа до виконання переривається пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа з підстав не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 30.06.2016 року головним державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, якою виконавчий лист №2-151/2011 повернуто ПАТ «Укрсоцбанк» з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що не позбавило стягувача права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання (а. с. 53).

11.07.2016 року стягувач повторно звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження і 20.07.2016 року головним державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а. с. 5, 43).

Таким чином, стягувачем не пропущено строк предявлення виконавчого документа до виконання, оскільки з часу повернення йому виконавчого листа 30.06.2016 року до часу звернення ним із заявою про відкриття виконавчого провадження 11.07.2016 року встановлений законом річний строк для предявлення виконавчого документа до виконання не минув. Оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2016 року винесена з дотриманням чинного на той час Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, а тому підстав для визнання її неправомірною не вбачається.

Правильно встановивши наведені обставини справи, суд першої інстанції неправильно застосував до даних спірних правовідносин положення п. 1 ч. 1 ст. 23 вищезазначеного Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в даному випадку строк предявлення виконавчого документа до виконання був перерваний не предявленням виконавчого листа до виконання, а поверненням виконавчого листа стягувачу, після чого стягувач повторно звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження. А тому в даному випадку застосуванню підлягають положення ч. 3 ст. 23 та ч. 5 ст. 47 вказаного Закону України «Про виконавче провадження.

Крім того, суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваної ухвали вирішив у задоволенні скарги ОСОБА_2 до головного державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 про скасування постанови відмовити, однак скаржником ОСОБА_2 ставилася вимога про визнання постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2016 року неправомірною, а не про її скасування.

Доводи апелянта про те, що суд, встановивши обставину, що 30.06.2016 року виконавчий лист про стягнення з нього заборгованості було повернуто ПАТ «Укрсоцбанк» без виконання, не зясував причину такого повернення, не заслуговують на увагу, оскільки для обєктивного вирішення спору не було потреби зясовувати таке питання, так як воно не відноситься до обставин, які входять до предмету доказування.

Посилання апелянта на те, що суд взагалі не дослідив його доводи про те, що він сплачував ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість позичальника як майновий поручитель, що підтверджується копіями доданих ним до скарги квитанцій, яким суд жодної оцінки не надав, спростовуються положеннями ч. ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України, відповідно до якої належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апелянта, що суд не витребував та не дослідив матеріали виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, строк предявлення якого до виконання минув, не приймаються судом до уваги, адже в силу ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене та з урахуванням положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права, то апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 слід задовольнити частково, ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. По суті встановленого в задоволенні скарги ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2018 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання неправомірною постанови головного державного виконавця Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 від 20 липня 2016 року про відкриття виконавчого провадження відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_6