22-ц/775/406/2018(м)
Головуючий у 1 інстанції Ковтуненко В.О.
Суддя-доповідач Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 березня 2018 року, ухваленого у складі судді Ковтуненка В.О.,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, стягнення грошової суми,

за зустрічним позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про визнання права особистої приватної власності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, в подальшому уточнила позовні вимоги (а.с. 79-80, 107-108), в обґрунтування яких зазначала наступне. З 14.03.2008р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за судовим рішенням від 10.03.2017р. За час шлюбу ними 09.11.2011р. набуте майно у вигляді 1/4 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти в сумі 22055грн., а 17.11.2009р. ними за спільні кошти в еквіваленті 9400 доларів США придбано автомобіль «Chevrolet-Аveo», який вже після припинення шлюбних відносин у серпні 2016 року був перереєстрований колишнім чоловіком на родича його рідної сестри. На теперішній час ринкова вартість автомобіля складає 4000 доларів США. Просила поділити вказане майно, визнавши за нею та відповідачем право власності на 1/8 частку спірної квартири за кожним, а також стягнути на її користь грошову компенсацію за автомобіль у розмірі 51544,98грн.

В березні 2017 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, зазначивши, що у період шлюбу з ОСОБА_2 він 09.11.2011р. продав свою, подаровану йому матір'ю, квартиру АДРЕСА_2 - рідному братові ОСОБА_2 - ОСОБА_6 за 52000грн., у цей же день купив у останнього належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 за 23000 гривень. Просив визнати за ним право особистої приватної власності на дану частку спірної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу в розмірі 51544,98грн. В задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено: визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 68,45кв.м., жилою площею 47,6кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення змінити в частині розподілу 1/4 частки спірної квартири - визнати за сторонами право власності по 1/8 частині в спірній квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив рішення суду в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу в розмірі 51544,98грн. скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_7, які підтримали доводи своєї скарги і заперечували проти скарги відповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_8, які підтримали доводи своєї скарги і заперечували проти скарги позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, сторони з 14.03.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10.03.2017р. на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області (а.с. 4, 92).

Згідно свідоцтва між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 23.01.2018р. ОСОБА_2 укладено другий шлюб, в якому позивач набула прізвище «ОСОБА_2» (а.с. 126).

09.11.2011р. за договором дарування ОСОБА_2 придбала у власність від дарувателя - своєї матері ОСОБА_10 - 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5-7).

09.11.2011р. за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 продав рідному братові позивача (дружини) - ОСОБА_6 власну квартиру (подаровану йому матірю ОСОБА_11) АДРЕСА_2 за 52000грн. (а.с. 48).

09.11.2011р. за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 1/4 частки вищевказаної квартири АДРЕСА_1 за 23000грн. (а.с. 24, 25).

Подружжям ОСОБА_3 в 2009 році був придбаний автомобіль «Chevrolet-Аveo», держномер НОМЕР_1, 2006р.в., зареєстрований за ОСОБА_3 17.11.2009р., що не оспорюється сторонами.

За інформацією Регіонального сервісного центру в Донецькій області МВС України № 31/5-5434 від 03.10.2017р. на підставі договору купівлі-продажу № 1441/2016/036533, укладеного в ТСЦ 1441 РСЦ МВС в Донецькій області, 30.08.2016р. автомобіль «Chevrolet-Аveo», держномер НОМЕР_1, 2006р.в., був перереєстрований з ОСОБА_3 на нового власника ОСОБА_5 (а.с. 103).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині стягнення грошової компенсації за проданий автомобіль, суд першої інстанції виходив з визнання сторонами факту його придбання за спільні кошти у період шлюбу автомобіля. Визначаючи розмір компенсації в заявленій сумі 51544,98грн., суд взяв за основу доводи позивача про ринкову вартість автомобіля 4000 доларів США, еквівалентну 103089,96грн., (за курсом НБУ на 09.12.2016 року = 25,77249грн. за 1 долар США), що ґрунтується на відомостях інтернет-ресурсів з орієнтовної вартості аналогічного автомобіля в межах від 108900грн. до 114200грн. Суд врахував відмову ОСОБА_3 від проведення авто-товарознавчої експертизи на предмет визначення ринкової вартої автомобіля. При цьому суд відхилив, як недоведені, доводи відповідача про продаж автомобіля за 30000грн.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ навпіл придбаної у шлюбі1/4 частини квартири № 40 і задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання цієї частини квартири особистою приватною власністю відповідача, суд впевнився у придбанні цього майна останнім за власні кошти, отримані від продажу подарованої йому матір'ю квартири, під час одномоментного оформлення цих двох квартир. Суд відхилив, як недоведені доводи позивача про придбання цього майна за спільні кошти подружжя.

З такими висновками суду в оскаржуваних частинах не можна не погодитись з огляду на наступне.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності передбачено ст. 63 СК України.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. ст. 69, 70 СК України).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі №6-843цс17 (274/3158/15-ц), а також в постанові Верховного Суду від 07.02.2018р. у справі №654/5243/14-ц.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

В контексті справи, що розглядається, використовуючи загальне правило застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, слід вважати, що одержане одним із подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції (в даній справі - ОСОБА_3), зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, проте воно було придбано за кошти відповідача, що належали йому особисто.

Як з'ясовано, в один день - 09.11.2011р. у одного й того ж нотаріуса Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу О.А.Дубровської відбулось оформлення і посвідчення низки правочинів родинного характеру за участю позивача, відповідача та її матері ОСОБА_10 і брата ОСОБА_6, що не заперечувалось сторонами, при якому ОСОБА_3 купив спірну 1/4 частину квартири № 40 за 23000грн., тобто вдвічі дешевше, аніж продав свою власну квартиру № 78 вартістю 52000грн.

Як в ході розгляду справи в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, в підтвердження слів ОСОБА_2 про наявність в родині спільних коштів в сумі, достатній для придбання спірного майна вартістю 23000грн., що накопичились (акумулювались) в сім'ї, та однократно могла бути передана продавцеві в рахунок придбання спірного майна, доказів не здобуто. Відомості про отриману ОСОБА_2 заробітну плату за час шлюбу з березня 2008 року по листопад 2011р. (а.с. 90) самі по собі не свідчать про акумулювання на її рахунку необхідної для придбання спірної частки квартири суми коштів в розмірі 23тис.грн. і її зняття напередодні нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу.

Навпаки, є математично доведеним і очевидним, що після продажу своєї квартири за 52тис.грн. у відповідача ОСОБА_3 була наявна необхідна сума коштів на придбання в той же день спірного об'єкту нерухомості (1/4 частини квартири по АДРЕСА_1).

Цілком слушно судом першої інстанції взято до уваги одночасне оформлення цих двох квартир, а також те, що вартість відчужуваної квартири № 78 ОСОБА_3 (52000грн.) значно (понад вдвічі) перевищує вартість придбаної ним 1/4 спірної частки квартири № 40 (23000грн.)

Тож, в ході судового розгляду справи не було підтверджено, що подружжя ОСОБА_3 використало спільні сімейні кошти для купівлі-продажу 1/4 частини квартири № 40.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про придбання спірного майна за спільні кошти не знайшли свого підтвердження.

Постановою Верховного суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16 зазначено, що статус спільної сумісної власності може бути визначено тільки за обов'язкової наявності двох критеріїв: 1) час набуття майна (час перебування у шлюбі); 2) коштами, за які таке майно набуте (джерело набуття).

Верховний Суд України у вказаній постанові прийшов до висновку, що одного лише факту придбання майна за час шлюбу недостатньо для висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Обов'язковим для констатування «спільності» майна в рівних частках є також те, що таке майно було придбано за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, відповідачем, як схвалює колегія суддів висновки суду першої інстанції, доведено підстави для відходження від презумпції спільності майна, що втілено в доказах на підтвердження факту вкладення у придбання спірної частки нерухомості відповідачем ОСОБА_3 особистих коштів, що здобуті від продажу його власної квартири.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу і відзначена в п. 11 договору купівлі-продажу письмова згода дружини ОСОБА_2 на придбання його, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, на чому помилково наполягає у змісті апеляційної скарги позивач ОСОБА_2

Час вчинення реєстрації нотаріальних дій з посвідчення угод, на чому зосереджує увагу позивач в своїй апеляційній скарзі, не є підтвердженням хронології укладення угод і передання грошей учасниками трьох родинних угод.

Тож, є вірним висновок суду що спірне майно - 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те що він зареєстрований в період шлюбу сторін, а є особистою приватною власністю ОСОБА_3

Другим об'єктом спору є автомобіль «Chevrolet-Аveo», держномер НОМЕР_1, 2006р.в., придбаний сторонами у шлюбі в 2009 році.

Як встановив суд першої інстанції, між подружжям ОСОБА_3 не укладались будь-які угоди з приводу розподілу часток у спільно набутому за час шлюбу майні. Відтак, за правилами ст. 70 СК України частки кожного подружжя є рівними і становлять по 1/2 частині.

За відомостями Регіонального сервісного центру в Донецькій області МВС України 30.08.2016р. на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано за новим власником - ОСОБА_5

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що з травня 2016 року між нею і відповідачем були припинені фактичні шлюбні відносини. Внаслідок конфлікту із чоловіком, вона 24.08.2016р. забрала речі і з дитиною пішла жити до своєї матері, а з вересня 2016 року вона із донькою стали проживати в місті Києві. Як з'ясувалось пізніше, ОСОБА_3 невдовзі - 30.08.2016р. без її відому і згоди продав родичу ОСОБА_5 (а.с. 109-110), коштів від продажу автомобіля відповідач їй не надавав.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 не надано доказів щодо дотримання вимог ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України з підтвердження згоди дружини ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тобто договору, що виходить за межі дрібного побутового і який підлягав державній реєстрації транспортних засобів територіальними органами з надання сервісних послуг МВС.

Відчуження відповідачем автомобіля 30.08.2016р. в період конфліктних відносин сторін на ґрунті утворення у позивача нової сім'ї, окремого проживання подружжя після фактичного припинення між ними шлюбних відносин доведено матеріалами справи, зокрема: відомостями поїздок ОСОБА_2 до її нинішнього чоловіка, поясненнями останнього, інформацією правоохоронних органів (а.с. 81, 83, 85-86), як поясненнями сторін в судовому засіданні, так і письмовими поясненнями ОСОБА_3, де він вказав про припинення фактичних шлюбних відносин з 24.08.2016. (а.с. 117).

В суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив, що внаслідок продажу ним автомобіля, він не віддавав половину виручених коштів дружині в порядку компенсації її частки в спільному майні, і фактично виразив погодження та готовність відшкодування позивачеві половину вартості автомобіля, отриману ним від нового власника.

Дані обставини підтверджують твердження позивача, що відповідач, продавши автомобіль, не вчинив поділ виручених коштів між нею і колишнім чоловіком, як то обумовлено ч. 2 ст. 69 СК України. Цими обставинами спростовуються протилежні доводи апеляційної скарзі відповідача про розподілення коштів від продажу автомобіля на потреби сім'ї.

Щодо оспорювання відповідачем в апеляційній скарзі вартості присудженої позивачці грошової компенсації апеляційний суд враховує наступне.

Відповідачем ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої і апеляційної інстанцій не заявлялись клопотання у здобутті експертним шляхом в передбачений процесуальним законом спосіб відомостей про визначення ринкової вартості автомобіля. А також не надавались і будь-які інші дані у спростування представленої позивачем інформації з інтернет-ресурсів про вартість аналогічних транспортних засобів - «Chevrolet-Аveo», 2006р.в., в розбігу від 108900грн. (еквівалент 4100дол.США) до 122100грн. (еквівалент 4600дол.США) (а.с. 111-112).

Визначаючи розмір компенсації, суд взяв за основу доводи позивача про ринкову вартість автомобіля 4000 доларів США, еквівалентну 103089,96грн., що не перевищує вартості аналогічного транспорту з інтернет-джерел.

В даному випадку, коли автомобіль був відчужений відповідачем іншій особі за договірною ціною між ними в обсязі 30тис.грн., що не була узгоджена із співвласником цього майна - ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно не погодився із врахуванням цієї суми при призведенні розрахунку грошової компенсації, що належала до виплати дружині.

При таких конкретних обставинах, вірно оцінених судом з огляду на зібрані в сукупності матеріали, суд першої інстанції обґрунтовано визначив до компенсації позивачеві 1/2 частину його вартості в заявленій сумі 51544,98грн. (103089,96:2), на що ОСОБА_2 мала право.

Відтак, підстав для скасування або зміни рішення суду і відмови в задоволенні позову в частині вимог про грошову компенсацію другому з подружжя, як того вимагає у змісті апеляційної скарги відповідач, немає.

Доводи апеляційних скарг позивача і відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_3 підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27.08.2018р.

Головуючий С.А. Попова

Судді О.М.Пономарьова

Т.Б.Ткаченко