АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3628/18 А Справа № 207/1014/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивач звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областііз позовом до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених уточнених позовних вимог (а.с.127-130) зазначив, що 14 вересня 2007 року між ним - ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі Банк, Кредитор або Відповідач) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 29 000,00 доларів США (двадцять дев'ять тисяч доларів США) однією сумою, що дорівнює еквіваленту 146 450,00 (сто сорок шість тисяч чотириста п'ятдесят) гривень за курсом НБУ на день укладання цього Договору. Строк кредитування був встановлений до 14.09.2027 року.

Згідно з п.1.2.2 розділу 1 Договору, Позивач зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 289,55 (двісті вісімдесят дев'ять) доларів 55 центів США в день сплати ануїтетних платежів. За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування, згідно п.1.3.1 розділу 1 Договору, процентна ставка встановлювалась в розмірі 10,5% річних.

Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) Позивачу було рекомендовано працівниками Відповідача тому, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні.

Разом з цим позивач вважає, що договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону. Тому позичальник, який отримав споживчий кредит в іноземній валюті має право звернутися до суду з позовом про визнання договору споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним.

Позивач вважає, що при укладанні даного Договору, банком були порушені його законні права. Порушення Відповідачем чинного законодавства України в галузі кредитування полягає в наступному.

Кредитний договір суперечить законодавству України про захист прав споживачів. Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з Позивачем.

Зміст спірного Договору суперечить приписам частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ані протягом його дії, Відповідач не повідомляв Позивача у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає ОСОБА_4. Банком обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту: перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною та неналежної якості: продукція - валютний кредит, надана Позивачу банком є небезпечною для його майнових інтересів, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості та криє в собі ризик для майна Позивача. Ціну продукції визначено неналежним чином - вартість кредиту визначено всупереч «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168).

Позивач зазначив, що відповідно до ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Позивачу з боку Банку не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні та вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання Позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Згідно п.5 ч.З статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови Договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо застосувати всі санкції передбачені Договором одночасно, то Позивач мав би сплатити більше 60 % процентів.

Проте, згідно п.9 ч.І статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору".

Отже, спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, що є порушенням п.9 ч.І ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

На підставі викладеного позивач в останній уточненій позовній заяві від 01.12.2017р. (т.2, ар.с.10) просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 14 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та визнати недійсним Договір іпотеки №0/1 від 14.09.2007року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

У судовому засіданні встановлено, що 14 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (т.1 ар.34-43).

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до п. 1.1 договору про надання споживчого кредиту від 14 вересня 2007 року, який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем, банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземні валюті в сумі 29000,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором, з терміном повернення не пізніше 14.09.2027 року (п.1.2.2).

Відповідно до п.1.2.2 Договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 289,55 доларів США (двісті вісімдесят девять доларів США 55 центів) в день сплати ануїтетних платежів.

Укладаючи договір, сторони за ним погодили також порядок нарахування та сплати процентів (п.1.3.1-1.3.3), черговість погашення грошових зобов'язань (п. 1.6) тощо.

Відповідно до пункту 1.2.2. договору позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок №199 відкритий в АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до пункту 1.2.3. договору Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів, спрямованих на погашення кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів, можливих штрафних санкцій, що визначені цим договором, в повному обсязі на рахунок банку, визначений у пункті 1.2.2. цього договору.

14.09.2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки №0/1 (т.1 ар.с.169-171), відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: м.Дніпродзержинськ, вул.Чорноморська, 51, відповідно до даного договору іпотекою забезпечується виконання усіх грошових зобов'язань іпотекодавця (ОСОБА_2В.) за кредитним договором №0 від 14 вересня 2007 року.

Також, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 особисто 13.09.2007 року звернувся до АКІБ «УкрСиббанк» з заявою про кредитування для придбання нерухомості, надав кредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом в заяві (ар.с.59-60).

Банк виконав взяті на себе зобовязання в повному обсязі. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, що підтвердив особисто представник позивача у судовому засіданні.

Твердження позивача стосовно того, що Позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

У судовому засіданні було встановлено, що перед укладенням Кредитного договору Банком, а саме 13.09.2007 року відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» Позичальнику надано інформаційний лист (ар.с.61), що підтверджується підписанням Позичальником Кредитного договору, в якому у тому числі роз'яснюється про умови кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними.

В пункті 10.13 Кредитного договору, який своїм підписом засвідчив позичальник, також зазначено, що перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невідємною частиною Договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року, що підтвердив власним підписом (ар.с.194-202).

З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відтак, банком дотриманні вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в момент вчинення оспорюваного правочину. Графік підписаний сторонами договору також відповідає вищенаведеним вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

У відповідності до п.п.9.2 Кредитного договору - підписуючи цей Договір, Позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного Договору, а також те, що він повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обовязки за ним і погоджується з ними, а також те, що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

Відповідно до п. 10.13 Кредитного договору, Позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про умови кредитування, наявні форми кредитування, про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа тощо є неправдивими, такими що не відповідають дійсності.

Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, видавши кредитні кошти Позичальнику. За рахунок кредитних коштів Позичальником було придбано нерухомість, яку останній передав банку в іпотеку.

Як було встановлено судом, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, та позивач здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов договору протягом семи років, виконував зобовязання за кредитним договором належним чином (факт повернення кредитних коштів за тілом кредиту до 15.01.2015 року та остання оплата процентів за користування кредитними коштами 15.01.2015 року підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту) (ар.с.62-72).

При укладенні кредитного договору банком були дотримані вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому, ОСОБА_2 не скористався правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликав свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.

Разом з тим, на даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення позивачем своїх власних майнових потреб, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Водночас, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

З огляду на зазначене, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість отримати кредит в АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») або в іншій банківській установі в національній валюті, або оформити кредит на інших умовах тощо. Право вибору конкретної споживчої послуги належить виключно споживачеві, тим більше що Позичальник до укладення кредитного договору отримав інформаційний лист, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», також погодився з умовами кредитного договору, та усвідомлював можливість коливання валютного ринку.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.05.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже у будь-якому випадку ризики, у т.ч. валютні щодо повернення кредитних коштів несе саме споживач послуг.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_2 не заявляв додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином.

Факт підписання ОСОБА_2 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останнього з його умовами.

Суд доходить висновку про безпідставність посилання позивача на те, що оскільки ПАТ «Укрсиббанк» не були проведені розрахунки сукупної вартості кредиту, то такий договір є недійсним, оскільки представником відповідача ПАТ «Укрсиббанк» було надано документи, які передували укладанню кредитного договору між сторонами, в тому числі і що стосується сукупної вартості кредиту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Позивач посилається на те, що банком не надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Суд вважає, що вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та "Інформаційний лист", в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивач ознайомився та прийняв умови кредитування підписавши вказані документи до та під час укладення кредитного договору.

Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується змістом кредитного договору та додатками до нього, з якими позивач був ознайомлений.

За таких обставин доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено, що перед його підписанням він мав можливість ознайомитися із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписав.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов кредитування та їх відмінностей, у додатках до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту", які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування (правова позиція у справі № 6-1341цс15 від 02.12.2015р.)

Крім того, зазначивши, що підставою недійсності договору є обмеження права споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації (ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), ОСОБА_2В послався на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у звязку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).

Однак положення статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містять інші самостійні підстави визнання умови або умов угоди недійсними. Згідно ч.5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції що була чинна на день укладення правничу від 13.01.2006 року) встановлено, - якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Тобто, за змістом цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не весь договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Таким чином, ОСОБА_2В не врахував, що ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Застосовуючи зазначені норми, позивач зазначених положень не врахував та не вказав, на підставі яких ознак, зазначених у ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікували умови договору як такі, що обмежують права споживача.

Стосовно несправедливих умов кредитного договору ОСОБА_2В в позові не зазначає, положення яких саме умов він вважає несправедливими та за яких підстав. Позовні вимоги є досить абстрактними. Несправедливими Позивач вважає умови «які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку. Договір не містить порядку зміни договору який би враховував інтереси споживача»

Укладаючи кредитний договір, в п.9.2. Позичальник підтвердив свою здатність виконувати обовязки даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обовязковими для позичальника тощо.

У відповідності до 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться.

Банком виконані умови кредитного договору - кредит отриманий Позичальником у повному обсязі на умовах вказаного договору, тож інша сторона правочину має нести відповідальність зі своєї сторони.

Укладаючи договір сторони дійшли згоди що Зміни до Договору оформлюються шляхом підписання Сторонами відповідних додаткових угод до нього крім Випадків коли цим договором прямо не передбачено, що зміни його умов не потребують укладання будь-яких угод.

Відповідно до п.6.1 кредитного договору Позичальник має право ставити питання про перенесення термінів погашення заборгованості за цим договором у випадках тимчасових фінансових чи інших ускладнень за незалежному від Позичальника обставин.

При цьому п.10.16 кредитного договору - листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення однією Стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу зазначену у розділі 13 Договору.

Отже зазначені умови кредитного договору дають можливість звертатися Позичальнику до Кредитора з будь-якими заявами, пропозиціями щодо укладання додаткових угод до кредитного договору, однак останній жодного разу не звертався до банківської установи у спосіб передбачений умовами договору, ніяких доказів суду з даного приводу не надав.

Щодо несправедливих умов в частині встановлення вимог щодо сплати Позичальником непропорційно великої суми компенсації, позивач зазначає, що «якщо застосувати всі санкції передбачені договором одночасно, то позивач мав би платити 60%», при цьому Позивач ОСОБА_2 не зазначає як він вирахував такий коефіцієнт (60%), від якої величини складає 60% і яка є сума у грошовому еквіваленті розрахована ним, чи то є плата за кредит у розмірі 60% річних..

Крім того, Позивач помилково розуміє умови розділу 8 кредитного договору (щодо відповідальності сторін) оскільки застосування штрафних санкцій можливе лише за умови порушення позичальником умов кредитного договору, при цьому на прострочену суму основного боргу (тіло кредиту) банк має право нараховувати подвійну процентну ставку у розмірі 21 % , а на суму прострочених процентів нараховується пеня ( з 32 дня прострочення) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту, що розраховується за методом «факт/360». При цьому штрафні санкції нараховуються виключно у національній валюті.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.09.2007 року, що міститься в матеріалах судової справи № 209/28/16-ц, у Дніпровському районному суді м. Дніпродзержинська за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5М «про стягнення боргу» - провадження у якій зупинено до вирішення питання у даній справі до набрання законної сили судового рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 207/1014/16 за позовом ОСОБА_2В до АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів» загальна сума штрафних санкцій складає 14 075,90 грн. В той час як загальна сума боргу по кредиту та процентам становить 26 068,56 доларів США (що в еквіваленті становить 603 160,94 грн.), а загальна сума штрафних санкцій до загальної суми боргу ( тіло +%) у відсотковому відношенні дорівнює 2,3336 % (=14075,90 / 603160,94 х100), що підтверджується відповідним розрахунком (т.1 ар.с.163). В той час, якп.5.ч.3.ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено що несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

Отже, твердження позивача щодо непропорційно великої суми у розмірі 60% від вартості продукції - є надуманим, таким що не відповідає дійсності.

Так, у справі №6-40цс13 в постанові ВСУ від 11 вересня 2013 рок, та Постанові ВСУ справі 6-660цс16 від 08.06.2016 року Верховний суд України висловивши наступну правову позицію: «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві», чого у випадку з оспорюваним кредитним договором не мало місця.

Окрім цього, позивач зазначає в уточненій позовній заяві, що згідно статті 15 Закону "Про захист прав споживачів", у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Разом з цим позивач неправильно цитує дану статтю, так як в ній зазначено, що у перелічених випадках позивач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Але ж у даному випадку позивач просить саме визнати договір недійсним і суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позовних вимог.

Щодо позовних вимог невідповідності валюти договору та відсутності повноважень банку здійснення валютних операцій суд зазначає наступне.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: ОСОБА_4 України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ОСОБА_4 України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.

ОСОБА_4 (ст.99 Конституції України) не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Іноземна валюта може використовуватись у випадках і в порядку, встановленому законом.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначають операції банків із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

За приписами статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до п.«в» ч.4, ст. 5 Декрету КМУ індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету КМУ. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275 (далі-Положення).

Відповідно до п. 5.3 Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, Банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

24 грудня 2001 р. Банк отримав від НБУ банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і Позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства (ар.с.73-75).

Крім того, у відповідності до пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» - у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що НБУ на виконання Декрету КМУ «Про валютне регулювання» в межах повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п.1.5. Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже на час укладання кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк»(правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.. Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання

У відповідності до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності угоди є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього кодексу.

Позивачем не наведено жодної підстави, з приводу визнання іпотечного договору недійсним. В той час як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідченим, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний обєм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладання була вільною.

Оскільки Позивачем не наведені правові підстави позовних вимог, іпотечний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, і суд вважає, що підстав для задоволення позову в цій частині не має.

Таким чином, вивчивши всі обставини та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Окрім цього слід зазначити наступне.

Враховуючи, що відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України, слід також зазначити, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивач з 14.09.2007 року з дати укладення кредитного договору виконував його умови, суд вважав що йому було достеменно відомо про наявність договору та його умов, і власними діями він визнав умови договору, здійснював погашення, а необізнаність позивача з правових питань не є поважною причиною пропущення позовної давності. З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, окрім усіх вищеперелічених, є також і сплив позовної давності.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства, положення цивільного законодавства про позовну давність поширюються лише на випадки пред»явлення обґрунтованого позову.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства, пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд апеляційної інстанці дійшов висновку, що одночасно невірно посилатись на необґрунтованість позовних вимог та пропуск строку позовної давності.

Виходячи з наведеного, колегія вважає, що з мотивувальної частини оскаржуваного рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року підлягає виключення посилання як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог сплив позовної давності.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

У відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права по суті заявлених позовних вимог, і тому, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог по суті, однак, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог послався також і на пропуск позовної давності, тому, ухвалене у справі рішення суду першої інстанції підлягає зміні виключивши з мотивувальної частини посилання на пропуск строку позовної давності. В іншій частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року підлягає залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв»язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року посилання як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог сплив позовної давності.

В іншій частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_6