Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 373/980/16-ц

провадження № 61-26347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державна організація «Лісове господарство «Білоозерське», третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» на рішення апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» (далі - ДО «ЛГ «Білоозерське»), третя особа: ОСОБА_5 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що підставою для прийняття наказу про його звільнення стала його відсутність 26 січня 2016 року на робочому місці без поважних причин. Вважає, що зазначене в оспорюваному наказі обґрунтування причин звільнення, є надуманим та таким, що не відповідає дійсності.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_4 просив визнати незаконним і скасувати наказ тимчасово виконуючого обов'язки директора ДО «ЛГ «Білоозерське» від 27 травня 2016 року «Про звільнення з посади працівника», поновити його на посаді єгеря ДО «ЛГ «Білоозерське» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2016 року (у складі судді Реви О. І.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у діях позивача наявна винна поведінка та порушення трудової дисципліни, що полягало у відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого часу без поважних причин (прогул), тому його звільнення було правомірним і відповідало вимогам трудового законодавства.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Скасовано, як незаконний, наказ тимчасово виконуючого обов'язки директора ДО «ЛГ «Білоозерське» від 27 травня 2016 року «Про звільнення з посади працівника». Поновлено ОСОБА_4 на посаді єгера ДО «ЛГ «Білоозерське» з 27 травня 2016 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу 27 557,71 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутність ОСОБА_4 на роботі 26 січня 2016 року була викликана поважною причиною, а саме: необхідністю бути присутнім в судовому засіданні, про що завчасно було повідомлено роботодавця, що виключає вину працівника, а відповідно і не може бути підставою для звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДО «ЛГ «Білоозерське», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, уточнивши вимоги, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що поважною причиною відсутності на робочому місці можна вважати час перебування позивача в судовому засідання в залі суду, зазначені позивачем причини відсутності на робочому місці з 8 год. до 11 год. не є поважними. Відповідач вказує, що ОСОБА_4 мав можливість приїхати на роботу на 8 год., а потім вчасно добратися до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області в м. Переяслав-Хмельницьк на судове засідання, яке було призначено на 14 год. 30 хв.

17 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що наказом ДО «ЛГ «Білоозерське» від 05 травня 2014 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу на посаду єгеря.

Наказом ДО «ЛГ «Білоозерське» від 27 травня 2016 «Про звільнення з посади працівника» ОСОБА_4 було звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул 26 січня 2016 року.

Підставою для прийняття наказу про звільнення стало те, що 25 січня 2016 року ОСОБА_4 було повідомлено його керівником - старшим єгерем ОСОБА_6 про те, що 26 січня 2016 року о 08 год. в адміністративному приміщенні ДО «ЛГ «Білоозерське» у кабінеті директора відбудуться збори єгерів підприємства.

ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_6, що він буде відсутній на цих зборах та на робочому місці, оскільки 26 січня 2016 року о 14 год. 30 хв. він має бути присутнім у судовому засіданні в Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді Київської області в якості позивача у справі.

26 січня 2016 року старшим інспектором по роботі з кадрами ДО «ЛГ «Білозерське» ОСОБА_7, мисливствознавцем ОСОБА_8 та старшим єгерем ОСОБА_6 було складено акт про відсутність на роботі 26 січня 2016 року єгеря ОСОБА_4

Згідно з текстом доповідної записки старшого єгеря ОСОБА_6 на ім'я директора ДО «ЛГ «Білозерське» від 26 січня 2016 року ОСОБА_4 26 січня 2016 року на робочому місці о 8 год. 00 хв. не з'явився та протягом дня був відсутній.

У період з 27 січня по 26 травня 2016 року ОСОБА_4 у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності внаслідок хвороби був відсутній на робочому місці, до виконання посадових обов'язків приступив 27 травня 2016 року, що визнається сторонами та підтверджується письмовими доказами у справі.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Судами встановлено, що факт перебування ОСОБА_4 у суді 26 січня 2016 року о 14 год. 30 хв. сторонами визнається та не оспорюється.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд апеляційної інстанції встановивши, вказані обставини з урахуванням наведених норм трудового законодавства, дійшов обґрунтованого висновку, що відсутність позивача на роботі 26 січня 2016 року була викликана поважною причиною, а саме: необхідністю бути присутнім в судовому засіданні, про що завчасно було повідомлено роботодавця, що виключає вину працівника, а відповідно і не може бути підставою для звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог та наявність правових підстав для скасування вказаного наказу, поновлення позивача відповідно до положень статті 235 КЗпП України на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судом рішення.

Доводи касаційної скарги ДО «ЛГ «Білозерське» про те, що позивач порушив трудову дисципліну та Правила внутрішнього трудового розпорядку, не заслуговують на увагу, оскільки саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю та довести законність самого наказу про звільнення, що не спростовує правильність висновків апеляційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк