Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 310/8715/15-ц

провадження № 61-17892св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 січня

2017 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Подліянової Г. С., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 9/25ДС/636/2006-НВВклн, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді відкритої мультивалютної кредитної лінії в національній валюті України та в іноземній валюті в межах загальної суми

35 750,00 доларів США на строк із 19 жовтня 2006 року по 18 жовтня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних.

Додатковою угодою № 1 встановлено збільшення процентної ставки до 13,85 % річних із 04 вересня 2008 року.

Із метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 19 жовтня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та

ОСОБА_4 укладений договір поруки № 9/25ДС/0919/П01/2006-НВВклн, відповідно до якого поручитель взяв на себе солідарну відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_3

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким позивач набув право вимоги за вказаними договорами.

Через порушення ОСОБА_3 умов вказаного кредитного договору, сума заборгованості відповідача перед банком станом на 30 липня 2015 року склала: за тілом кредиту - 118 749,79 грн, за відсотками - 11 289,78 грн, а всього -

130 039,56 грн.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з

ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 130 039,56 грн, із яких: сума заборгованості за кредитом - 118 749,79 грн, сума заборгованості за відсотками - 11 289,78 грн.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що із розрахунку заборгованості за кредитним договором, який міститься в матеріалах справи, неможливо встановити дійсний розмір заборгованості за договором, а тому такі позовні вимоги є недоведеними.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2006 року

№ 9/25ДС/636/2006-НВВклн станом на 31 липня 2015 року у сумі 130 039,56 грн із яких: сума заборгованості за кредитом - 5 494,68 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України складає 118 749,79 грн; сума заборгованості за відсотками - 522,39 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України складає 11 289,78 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник допустила порушення умов кредитного договору щодо сплати грошових коштів у визначний договором термін у зв'язку з чим станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 130 039,56 грн, яка і підлягає стягненню у солідарному порядку з боржника та поручителя.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за умовами кредитного договору заборгованість позичальника не повинна перевищувати 13 500,00 доларів США, при цьому позивачем до суду наданий розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що сума заборгованості станом на 31 липня 2015 року дорівнює 5 494,68 доларів США, що свідчить про переплату, а отже, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову, проте апеляційний суд в основу свого висновку поклав розрахунок заборгованості наданий позивачем лише під час апеляційного перегляду чим порушив вимоги пункту 5 частини другої статті 295 ЦПК України 2004 року, що є порушенням процесуального права, оскільки апеляційний суд досліджує докази, які були досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року - призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 19 жовтня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 9/25ДС/636/2006-НВВклн, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді відкриття мультивалютної кредитної лінії в національній валюті України та в іноземній валюті в межах загальної суми

35 750,00 доларів США на строк із 19 жовтня 2006 року по 18 жовтня 2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних.

Додатковою угодою № 1 встановлено збільшення процентної ставки до 13,85 % річних із 04 вересня 2008 року.

Із метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 19 жовтня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та

ОСОБА_4 укладений договір поруки № 9/25ДС/0919/П01/2006-НВВклн, відповідно до якого поручитель взяв на себе солідарну відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_3

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого позивач набув право вимоги за вказаними договорами.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору від 19 жовтня 2006 року

№ 9/25ДС/636/2006-НВВклн, положення якого не змінено наступними додатковими угодами, станом на 01 серпня 2015 року заборгованість позичальника ОСОБА_3 за кредитом не повинна перевищувати 13 500,00 доларів США.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «Дельта Банк», борг

ОСОБА_3 за тілом кредиту станом на 31 липня 2015 року становить 5 494,68 доларів США.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позичальник своїх зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, то є всі підстави для стягнення з неї та поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором.

Однак із вказаним висновком апеляційного суду в повній мірі не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі статтею 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом статей 303, 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права щодо законності й обґрунтованості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, а також інша відповідальність за порушення виконання зобов'язання, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

За умовами пунктів 4.1, 4.1.1 договору позичальник був зобов'язаний здійснювати погашення отриманого кредиту у такому порядку: починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, забезпечити погашення кредиту шляхом внесення готівкою або безготівкового перерахування грошових коштів у валюті отримання кредиту, таким чином, щоб із відповідного числа кожного календарного місяця, заборгованість за кредитом не перевищувала суми, визначені графіком.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звертаючись до суду із позовом до боржника, банк посилався на наявність у останньої заборгованості за кредитним договором та на підтвердження цього надав розрахунок, в якому відображено суму простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками.

Заперечуючи наявність саме простроченої заборгованості за кредитом, а тому і відсутність у позивача права вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, відповідач посилався на здійснення ним переплати за кредитом.

Проте, суд апеляційної інстанції при оцінці цього доводу обмежився лише формальним посиланням на те, що з 01 липня 2013 року ОСОБА_3 здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості у більшому розмірі, ніж передбачено умовами договору, проте з січня 2015 року припинила здійснювати платежі у зв'язку з чим станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість за відсотками у розмірі 522,39 доларів США та не перевірив чи відповідає розрахунок заборгованості умовам договору, внаслідок чого не перевірив правильність визначеного позивачем розміру простроченої заборгованості та, відповідно, набуття банком право вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості.

Так, за умовами укладеного між сторонами кредитного договору, позичальник зобов'язувався погашати кредит згідно з графіком шляхом щомісячної сплати

100,00 доларів США. Згідно з графіком, станом на 01 серпня 2015 року відповідач повинен повернути кредит на суму 13 500,00 доларів США. Згідно з розрахунком наданим позивачем станом на 31 липня 2015 року у відповідача існує заборгованість за кредитом на суму 6 017,07 доларів США.

У пункті 7.2 кредитного договору передбачено право позичальника на дострокове повернення кредиту.

Проте, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи повинен надавати оцінку не тільки доводам апеляційної скарги, але і запереченням на апеляційну скаргу. Суду належало б встановити, чи є на час звернення позивача до суду прострочена заборгованість, що у свою чергу свідчило б про наявність порушеного права позивача, яке підлягає судовому захисту.

Отже, виходячи з загальних вимог процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд у силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам та заперечення відповідача.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та змісту заперечень відповідача, висновок суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав.

З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже воно підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик