ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/2301/18Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/817/336/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - позивача ОСОБА_1, представника

відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/2301/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2018 року, постановлене суддею Малярчуком В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє утримання в розмірі 50 % прожиткового мінімуму щомісячно, в обґрунтування якого зазначила, що в даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, у зв'язку з чим не працює; дитина проживає разом з нею; будь-яких джерел доходу, крім соціальних виплат немає. Відповідач проживає окремо від них, матеріально не допомагає, хоча, будучи працездатним в змозі надавати матеріальну допомогу.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб щомісячно, до досягнення дочкою ОСОБА_4 трирічного віку, починаючи з 09 жовтня 2018 року. Вирішено питання щодо судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим та постановити нове, яким стягнути з нього аліменти на утримання дружини в розмірі не більше 400 грн. щомісячно до досягнення дочкою ОСОБА_4 трьох років.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що при постановленні рішення у даній справі судом не було враховано інтереси дитини, оскільки за рішенням суду з ОСОБА_2 стягнуто також аліменти на утримання їх з позивачем доньки в розмірі 800 грн. щомісячно.

Також, судом не дано належної оцінки тому факту, що він офіційно ніде не працює та не має стабільного заробітку, а загальна сума коштів, що стягуватимуться з нього, як аліменти, є наближеною до прожиткового мінімуму, встановленого для нього законом, а тому, сума коштів, що залишатиметься на його утримання буде незначною.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (його мати) апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній. Додатково пояснила, що визнаючи позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів у користь дружини, ОСОБА_2 вважав, що заявлена сума аліментів була визначена позивачем, як для неї, так і для дитини. При розгляді даної справи йому не було відомо про наявність на розгляді іншого окремого позову - про стягнення аліментів для утримання дитини. Крім цього, вважає, що оскільки позивач, не будучи розлученою з її сином, проживає з іншим чоловіком, то відповідач не повинен її матеріально утримувати. Також, пояснила, що її син працездатний, періодично підробляє, хоча робота не має постійного характеру. З попередньої роботи звільнився в зв'язку з тим, що перестав проживати з позивачем однією сім'єю та переїхав до батьків у іншу область, що викликало значні труднощі в добиранні до місця роботи.

Позивач ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнала, вважаючи рішення суду законним. При цьому пояснила, що тієї суми аліментів, які судом стягнуто з відповідача на користь доньки не вистачає навіть на утримання дитини. Стан здоров'я відповідача дозволяє йому працювати, в той час як вона саме в зв'язку з народженням дитини працювати не в змозі. Єдиним доходом, який вона отримує, є щомісячна допомога, призначена їй державою в зв'язку з здійсненням догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років у розмірі, визначеному законом, що складає 860 грн. щомісячно.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є такою, що потребує матеріальної допомоги і має право на її утримання відповідачем, а останній в змозі таку надавати.

З вказаним висновком колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає вимогам закону й зроблений на підставі наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2015 року (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в них народилася донька ОСОБА_4 (а.с. 8).

Позивач ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_4, перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку (а.с. 6).

В суді апеляційної інстанції з пояснень представника відповідача, які позивачем не заперечуються, також встановлено, що будучи зареєстрованим разом з позивачем відповідач фактично там не проживає, ще до народження дитини переїхав проживати до своїх батьків у сусідню область, у зв'язку з чим і звільнився з роботи, яку він мав у м. Тернополі. В даний час ОСОБА_2 постійної роботи не має, однак неофіційно підробляє, виїзджаючи на роботу в м.Київ чи в Республіку Польща. Стан здоров'я ОСОБА_2 задовільний.

Факт проживання відповідача окремо від позивача в с.Святець Теофіпольського району Хмельницької області, починаючи з 20 липня 2017 року стверджується долученою до наявної в матеріалах справи заяви його представника про визнання позову довідки № 356 від 11 квітня 2018 року (а.с. 17) та долученою до апеляційної скарги копії довідки, виданих Святецькою сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за № 20164, станом на 27 жовтня 2018 року відсутня інформація про доходи ОСОБА_2 за період четвертий квартал 2017 року - другий квартал 2018 року (а.с. 18).

На даний час ОСОБА_2 стабільного заробітку не має.

З копії рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2018 року, долученого до апеляційної скарги, вбачається, що після ухвалення рішення у даній справі з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 09 жовтня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття.

В суді першої інстанції представник відповідача позов визнавала в повному обсязі.

За ч.ч. 1, 2 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Встановивши, що позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та враховуючи встановлений законом незначний розмір державної допомоги, яка в зв'язку з цим передбачена (860 грн. щомісячно), а також те, що відповідач є здоровим і працездатним, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що позивач є такою, що потребує матеріальної допомоги, а відповідач - таким, що може її надавати, а відтак - про наявність правових підстав для задоволення вказаного позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом при ухваленні рішення в даній справі також інтересів дитини з посиланням на наявність рішенням суду про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання їх з позивачем доньки колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішення, на яке посилається відповідач, було ухвалено через 13 днів після ухвалення рішення в даній справі, а тому не могло бути враховано судом. Також, беручи до уваги те, що законом встановлено обов'язок, а не право батьків на утримання дітей до досягнення ними повноліття, колегія суддів вважає, що урахування наявності такого обов'язку не потребувало додаткового обґрунтування в рішенні суду в даній справі. Крім цього, колегія суддів звертає увагу представника відповідача на факт визнання нею в повному обсязі даного позову в суді першої інстанції та відсутність в суду передбачених цивільним процесуальним Законом України підстав для неприйняття такого визнання. Твердження представника відповідача, що визнання позову в даній справі було зумовлено думкою відповідача, що цільовим призначенням аліментів у даній справі є утримання, як дружини, так і дитини, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ухвала про відкриття провадження й позовна заява, які йому надсилалися відповідно до вимог закону, такої інформації не містили, а саме по собі незнання відповідачем і його представником законів не звільняють від визначених такими законами обов'язків.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є й доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 й в частині ненадання судом у рішенні належної оцінки тому факту, що він офіційно ніде не працює та не має стабільного заробітку, а загальна сума коштів, що стягуватимуться з нього, як аліменти, є наближеною до прожиткового мінімуму, встановленого для нього законом, у зв'язку з чим сума коштів, що залишатиметься на його утримання буде незначною, оскільки відсутність належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що стан здоров'я відповідача не дозволяє йому працювати матеріали справи не містять, а сам по собі факт відсутності інформації про офіційні його доходи не свідчить про те, що матеріальна допомога позивачу ним не може надаватися. Підтвердженням даного висновку, в тому числі, є й пояснення представника відповідача, надані суду апеляційної інстанції в частині, що її син періодично працює в м.Києві та в Республіці Польща (де заробітні плати є значно вищими, ніж у Тернопільській області), однак неофіційно. Також, враховуючи те, що в силу свого стану здоров'я ОСОБА_2 є працездатним і може в залежності від виявленого ним бажання отримувати значно більші доходи щомісячно, ніж прожитковий мінімум, визначений законом для працездатних осіб, в апеляційного суду відсутні підстави порівнювати розмір аліментів, що стягнуто з нього обома рішеннями судів (в користь дружини в сумі 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб щомісячно та в користь доньки в сумі 700 грн. щомісячно) до розміру прожиткового мінімуму, встановленого для нього законом. Крім цього, навіть загальний розмір аліментів, стягнутий з відповідача обома рішеннями в будь-якому випадку є меншим, ніж розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, тому сума аліментів, стягнута в користь дружини даним рішенням, на думку колегії суддів, не є значною та не підлягає зменшенню.

Такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів є й твердження представника апелянта в частині, що відповідач не повинен матеріально утримувати дружину в зв'язку з тим, що остання, не будучи розлученою з ним, проживає з іншим чоловіком, оскільки навіть, якщо такий факт і має місце, що відомості про те, що позивач у зв'язку з цим не потребує матеріальної допомоги в матеріалах справи відсутні, як і відсутні правові підстави в будь-якого іншого чоловіка утримувати дружину відповідача, яка перебуває у декретній відпустці по догляду за їх спільною дитиною.

У відповідності до ч. 1 ст.374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в даній справі, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права з підстав, наведених в апеляційній скарзі, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч.ч. 1, 3; 381 ч. 1; 382 ч. 1; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Дата складання повного судового рішення 22 грудня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи