Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 754/347/16-ц

провадження № 61-17397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 липня 2007 року між сторонами у справі укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 57 300,00 доларів США, зі сплатою 11,04 % річних, із кінцевим терміном повернення кредиту - 25 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 26 липня 2007 року між сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1

Відповідач належним чином не виконувала взяті на себе договірні зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 127 605,27 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 22 грудня 2015 року становить 2 999 999,90 грн, із яких: 46 334,07 доларів США - заборгованість за кредитом; 59 448,94 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків; 7 700,00 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 14 122,26 доларів США - пеня.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач одночасно є і позичальником і іпотекодавцем, а тому одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки за рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2013 року, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року, та стягнення заборгованості призведе до подвійного стягнення з відповідача заборгованості за одним і тим самим кредитним договором, тобто в разі невиконання рішення суду, банк має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а не на повторне стягнення заборгованості за кредитом. Разом з тим, суд зазначив, що встановити законність нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором, процентів, пені та комісії за період, який розпочався після винесення судами рішень про звернення стягнення є неможливими, оскільки в розрахунках заборгованості відсутні відомості щодо зарахування сум, отриманих позивачем від реалізації іпотечного майна, на яке вже звернено стягнення, а також не надано доказів невиконання рішень судів про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущеного строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 липня 2007 року, оскільки банк, звертаючись у травні 2011 року до суду із позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цими же кредитним договором, скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року, в якій просить скасувати указане судове рішення, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд не з'ясував коли у позичальника наставав строк погашення чергових щомісячних платежів за кредитним договором, а також коли фактично проведений позичальником останній платіж, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту щомісячними платежами, а тому початок строку позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Сторони не укладали додаткових угод щодо зміни строку виконання зобов'язань, а тому кінцевим строком виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором є 25 липня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 57 300,00 доларів США, зі сплатою 11,04 % річних, із кінцевим терміном повернення кредиту - 25 липня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 26 липня 2007 року між цими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2013 року у рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 липня 2007 року у розмірі 71 868,62 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 з укладенням договору купівлі-продажу квартири в установленому законом порядку.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2013 року змінено в частині способу реалізації предмета іпотеки на процедуру продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У травні 2011 року банк звертався до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором від 26 липня 2007 року.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц висловлено правову позицію про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді процентів передбачених умовами договору

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Тобто, позовна давність може бути застосована лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог, вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В цьому випадку, вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками, комісією та пенею, що передбачені умовами кредитного договору, однак нарахованими після закінчення строку його дії у зв'язку зі зміною строку виконання основного зобов'язання, не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку за безпідставністю цих вимог.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик