Постанова

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/3239/17-ц

провадження № 61-30087 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Прокуратура м. Києва,

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в

м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у складі судді Гладун Х. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Прокуратури

м. Києва, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що внаслідок бездіяльності Прокуратури м. Києва, яка сприяє уникненню відповідальності директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» (далі - ТОВ «Компанія «Інкомед») ОСОБА_5 за порушення його трудових прав, понад

13 років неможливо виконати судові рішення про зобов'язання ТОВ «Компанія «Інкомед»видати йому трудову книжку, виплатити заборгованість по заробітній платі, а також компенсацію за затримку розрахунку, середній заробіток за час вимушеного прогулу, інфляційні втрати, три проценти річних та відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що відповідач, як орган досудового розслідування, неналежно здійснює досудове слідство у кримінальних провадженнях за його заявами про вчинення злочину, що підтверджується численними судовими рішеннями, якими були скасовані постанови про закриття кримінальних проваджень.

Посилаючись на наведене та положення статей 1173, 1174 ЦК України, просив стягнути з Прокуратури м. Києва на відшкодування матеріальної шкоди

194 952,58 грн.

Крім того, зазначав, що протягом тривалого часу невиконання судових рішень, він змушений постійно звертатися до відповідних державних органів за захистом своїх порушених прав, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків, професійних здібностей, ділової репутації та поваги в очах оточуючих, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію; вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, завдає йому моральні та фізичні страждання, на відшкодування яких просив стягнути з відповідача 13 000 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог ОСОБА_4 до Прокуратури м. Києва, оскільки ним не надано жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди, її розміру, а також протиправної поведінки відповідача та причинного зв'язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою. Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а не органами прокуратури. Неналежне виконання судових рішень є підставою для оскарження рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від

12 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем завдання йому матеріальної шкоди та причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною шкодою є законним та обгрунтованим.

У грудні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій заявник просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від

22 листопада 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій не урахували тривале невиконання ТОВ «Компанія «Інкомед» рішення Дарницького районного суду м. Києва про зобов'язання видати йому трудову книжку, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. З приводу утруднення розгляду цивільної справи за відсутності директора ТОВ «Компанія «Інкомед» ОСОБА_5, у якого знаходиться його трудова книжка, та чи є в діях посадових осіб цього товариства склад адміністративного правопорушення чи злочину, судом постановлена окрема ухвала, яка була передана для перевірки до Прокуратури м. Києва. Однак, понад 13 років відповідачем не встановлено осіб, з вини яких відбулось порушення його трудових прав та не виконані судові рішення, що свідчить про неналежне виконання службовими та посадовими особами органів прокуратури своїх службових обов'язків. Відповідачем за його заявами про вчинення кримінального правопорушення не вчинялися належні слідчі дії, у зв'язку із чим неодноразово скасовувались постанови про закриття кримінальних проваджень, що завдавало йому моральних страждань.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що невиконання судових рішень є підставою для оскарження рішень, дій або бездіяльності державних виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим на Прокуратуру м. Києва не може бути покладено відповідальність у вигляді відшкодування майнової та моральної шкоди, як похідної вимоги. Відповідачами у справах за позовами фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди під час проведення виконавчого провадження є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2003 року стягнуто з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_4 заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі

432,29 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 591,65 грн та на відшкодування моральної шкоди - 12 250,00 грн.

Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року, з урахуванням змін внесених рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року, з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_4 стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 26 серпня 2003 року по день ухвалення судового рішення, у розмірі 49 876,00 грн, три проценти річних - 8 315,47 грн, інфляційні втрати - 41 487,17 грн, та на відшкодування моральної шкоди - 70 000,00 грн.

ОСОБА_4 обгрунтовував позовні вимоги тим, що Прокуратурою м. Києва не виконано окрему ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня

2003 року, постановлену в межах розгляду цивільної справи за його позовом до ТОВ «Компанія «Інкомед» про зобов'язання видати йому трудову книжку, стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, компенсації за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, та не встановлено винних осіб, з вини яких директор ТОВ «Компанія «Інкомед» ОСОБА_5 виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Посилаючись на те, що по зазначеним кримінальним провадженням посадовими особами відповідача належно не здійснювались слідчі дії, у зв'язку з чим постанови про закриття кримінального провадження неодноразово скасовувались, вважав, що з Прокуратури м. Києва на підставі статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню майнова шкода у розмірі нестягнутої суми за судовими рішеннями у цивільних справах

(194 952,58 грн), а також на підставі статей 23, 1167 ЦК України - моральна шкода у розмірі 13 000 000,00 грн.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

За змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наданим позивачем доказам щодо завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок незаконних дій службових і посадових осіб Прокуратури м. Києва, що на його думку призвело до тривалого невиконання судових рішень, та правильно виходили з того, що вимоги ОСОБА_4 є недоведеними, оскільки позивачем на виконання вимог частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не надано доказів завдання йому майнової шкоди у зазначеному розмірі, а також причинного зв'язку між такою шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, виконання судових рішень покладено на органи державної виконавчої служби у порядку передбаченому Законом України «Про виконавчу службу», а тому відповідальними за тривале невиконання судового рішення є посадові та службові особи органів державної виконавчої служби, а не орган прокуратури.

При цьому скасування постанов відповідача про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок невиконання судових рішень у цивільних справах.

Правильними є також висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди за недоведеності протиправної поведінки відповідача щодо невиконання судових рішень у цивільних справах та факту завдання йому моральної шкоди внаслідок таких дій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене та з урахуванням доводів касаційної скарги, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник