ЄУН № 336/2148/17
пр. № 2/336/77/2018
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

19 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі представника позивача адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який згодом уточнив (а.с. 59-60), вказавши, що 18.08.2012 року позивач надав ОСОБА_3 позику в сумі 15000 доларів США. У звязку з невиконанням ОСОБА_3 зобовязання з повернення позичених коштів, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. В ході судового провадження за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову ухвалою суду від 30.12.2014 року було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 Незважаючи на накладений судом арешт ОСОБА_3 24.01.2015 року за договором дарування подарував належний йому будинок № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя своїй матері ОСОБА_4 з метою, як вважає позивач, уникнення звернення стягнення на такий будинок в ході виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики на користь позивача. Посилаючись, що фактично договір дарування ОСОБА_3 укладений без наміру відчуження майна, є фіктивним. Позивач просить визнати недійсним договорі дарування від 24.01.2015 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягав на зазначених у позові підставах, вказуючи, що фактично рішення суду від 24.06.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики на цей час не виконане, у ОСОБА_3 відсутнє майно, на яке б можна було звернути стягнення, при цьому ОСОБА_3 зі своєю родиною продовжує мешкати у будинку № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя, що свідчить про відсутність у нього намірів щодо фактичного відчуження цього майна, а договір дарування укладений між близькими родичами виключно з метою уникнення накладення арешту та подальшого звернення стягнення на це майно. Також ОСОБА_2 вказував, що, отримавши ухвалу суду про накладення арешту на майно ОСОБА_3 як заходу забезпечення позову ОСОБА_2 позивач звернув його до виконання, однак, через відсутність в ухвалі суду індивідуального ідентифікаційного номеру ОСОБА_3 арешт на майно накладений не був, а ОСОБА_2 був вимушений звертатись до суду для уточнення ухвали та внесення такий відомостей, однак, за цей час, який пройшов з дня постановлення судом 30.12.2014 року ухвали про забезпечення позову до дати її виконання ОСОБА_3 подарував своїй матері ОСОБА_4 належний йому будинок. В подальшому 23.08.2016 року ОСОБА_4 продала будинок ОСОБА_5, однак, відповідачі продовжують користуватися будинком та мешкати у ньому.

В наступні судові засідання позивач не зявлявся.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягала на позову, в останнє судове засідання подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду викликались в установленому порядку, а саме судом повістки направлялись як на адресу: м. Запоріжжя, вул. Міцна, 29а, а також за адресою: АДРЕСА_1, який є місцем реєстрації обох відповідачів, однак, до суду відповідачі не з'явились, незважаючи на те, що судом їх явка була визнана обовязковою, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Пунктом 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, судом розпочато розгляд справи спочатку у відповідності до положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147 від 03.10.2017 року.

З урахуванням того, що судом розгляд справи по суті розпочато знову, після уточнення позовної заяви відповідачами не подавалось відзиву на позовну заяву, тож суд в порядку ст. 280 ЦПК України ухвалив розглянути цивільну справу в заочному порядку.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 до суду не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, повістки направлялись судом за адресою придбаного ним житлового будинку, однак, повертались за закінченням терміну зберігання.

Судом розглядались заяви та клопотання сторін про долучення письмових доказів, витребування доказів, тощо.

Ухвалою суду від 08.08.2017 року ОСОБА_5 залучений судом до участі у цивільній справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалами суду від 19.09.2017 року, від 12.12.2017 року, від 22.08.2018 року були витребувані певні докази, а також відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача у витребуванні інших доказів.

Ухвалою суду від 26.09.2017 року задоволено клопотання відповідача про виклик та допит свідків,однак, викликані до суду свідки повісток не отримали, до суду не зявились, а в подальшому до суду припинив зявлятись і представник відповідача ОСОБА_3, у звязку з чим судом свідки не допитувались.

При вивченні письмових доказів судом встановлено таке.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2015 року, яке набрало законної сили 30.09.2015 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 333600 гривень. 3% річних в сумі 13944,48 гривень за період з 19.02.2013 року по 13.07.2014 року, а разом стягнуто суму у 347544,48 гривень (а.с. 5-6).

В ході розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2014 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать на праві власності ОСОБА_3 в межах 182679,63 гривень (а.с. 7).

24.01.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір, за яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Міцна, 29а (а.с. 8).

За договором купівлі-продажу від 23.08.2016 року ОСОБА_4 продала будинок № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя ОСОБА_5 (а.с. 41-43).

Судом не приймає до уваги надані позивачем та його представником відповіді від КП «Водоканал», ТОВ «Запоріжгаз збут», ПАТ «Запоріжжяобленерго», адже наявність відкритого на певну особу особового рахунку не підтверджує факт того, що така особа фактично є споживачем послуг, а тим більше мешкає за певною адресою, а вказує лише на те, що новим власником житла могло бути не укладено (не переукладено) договорів з підприємствами, які надають житлово-комунальні послуги.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09.08.2017 року по справі № 6-2690цс16.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, пояснення позивача, позицію відповідачів та третьої особи, які до суду не зявлялись та пояснень по суті вимог не надавали, суд вважає, що дарування ОСОБА_3 будинку своїй матері у січні 2015 року, хоча у грудні 2014 року на все майно відповідача ОСОБА_3 було накладено арешт судом, містить у собі ознаки фіктивного правочину, направленого не на фактичне відчуження майна, а виключно на перешкоджання можливості звернення стягнення на таке майно в ході виконання рішення суду зі стягнення боргу на користь ОСОБА_2

Про існування договору позики та обовязку виконати зобовязання з повернення ОСОБА_2 коштів ОСОБА_3 було достеменно відомо, а про поданий ОСОБА_2 позов про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_3 у грудні 2014 року чи січні 2015 року міг дізнатись як на веб-сайті «Судова влада України», так і від самого ОСОБА_2 Про існування ухвали суду про забезпечення позову ОСОБА_3 міг дізнатися з Єдиного реєстру судових рішень за номером справи.

На користь того, що ОСОБА_3 дійсно не мав наміру відчужувати майно, а ОСОБА_4 фактично не вступила у володіння таким майном свідчить і те, що ОСОБА_4 станом на травень 2017 року залишається зареєстрованою у ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому у своїх зверненнях до суду у 2017 році в якості адреси свого фактичного проживання зазначала саме адресу реєстрації, а ОСОБА_3 змінив місце реєстрації лише у 2017 році, незважаючи на те, що ще у січні 2015 року припинив бути власником будинку № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя.

При цьому судові повістки, направлені судом за адресою: м. Запоріжжя, вул. Міцна, 29а на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідачами отримувались, натомість як судові повістки, направлені судом ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 повертались до суду за закінченням терміну їх зберігання.

За таких обставин, суд вбачає підстави для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування.

Також з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 29а по вул. Міцна у м. Запоріжжя, укладений 24 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за номером 96.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 320 (триста двадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 320 (триста двадцять) гривень.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач ОСОБА_2, , ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_1.

Відповідачі:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована проживаючою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, індивідуальний ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2;

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований проживаючим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, індивідуальний ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_3.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрований проживаючим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 «а», кв. 4, індивідуальний ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя О.І. Дацюк