ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 645/1848/18

провадження № 22-ц/818/1659/18

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

представник відповідачів: адвокат ОСОБА_6

третя особа: Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року, ухваленого суддею Шарком О.П., в залі суду в м. Харкові,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Харківська міська рада, в якому просить суд визнати за ним право власності на гараж літ. З та сарай літ. И., які розташовані у домоволодінні по АДРЕСА_1, на підставах передбачених ч.5 ст.357, ст. 392 ЦПК України.

В обґрунтування позову зазначав, що є інвалідом другої групи безстроково і власником 26/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 09.08.1980 Дванадцятою ХДНК №1-1821. Також йому належить 238/400 частин домоволодіння згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.03.2015р. На підставі зазначеного рішення суду від 11.03.2015 право власності отримали також всі інші співвласники домоволодіння.

В 1980-1981 роках він особисто побудував за свій кошт споруду для зберігання свого транспортного засобу - мотоцикла ЯВА-350, отримавши усну згоду всіх співвласників домоволодіння, зазначену у техпаспорті як гараж літ. З та сарай літ. И. В 1982 році він звернувся до Фрунзенської районної ради народних депутатів з заявою для узаконення самовільно збудованого гаражу та сараю, сплативши штраф, отримав Рішення від 05.10.1982 № 454/4, яким ці будівлі йому узаконили та зобов'язали зареєструвати ці спорудив в БТІ, що ним було виконано. Протягом 36 років він особисто користувався збудованим гаражем літ. З та сараєм літ. И для зберігання мотоцикла, а згодом, автомобіля який він придбав. Інші співвласники домоволодіння гаражем та сараєм не користувались та не оскаржували його право особисто володіти користуватись збудованими ним гаражем та сараєм, про що свідчить укладений між співвласниками будинковолодіння у червні 1990 року договір про порядок користування спільним будинком надвірними будівлями. В цьому договорі співвласники погодились з тим, що саме в його особисте користування передають збудовані ним гараж літ.З та сарі літ. И. Цього порядку користування домоволодінням дотримувалися всі співвласники, він ніким ніколи не оскаржувався. В рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 р. встановлено, що цей договір не був зареєстрований у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, однак, власники за життя договору дотримувались, і не оскаржували договір. Тому, на думку позивача, в договорі письмово викладена воля тогочасних співвласників будинковолодіння. В даний час в провадженні суду знаходиться справа про розподіл домоволодіння по АДРЕСА_1 в натурі. В судовому засіданні співвласники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 висловили претензію на збудовані гараж та сарай, оскільки вважали, що мають право на ці споруди при розподілі домоволодіння, так як їхні спадкодавці також приймали участь у будівництві гаражу літ. З та сараю літ. И. На підставі вищевикладеного, просив визнати за ним право власності на гараж літ.З та сарай літ. И.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Харківська міська рада про визнання права власності, відмовлено в повному обсязі.

07.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на неповне з'ясування судом обставин справи. Зазначив, що відповідачі не надали суду жодного доказу їх співучасті у будівництві гаражу та сараю. В судовому засіданні відповідачі пояснили, що у будівництві участі не приймали та мали припущення щодо участі у будівництві їх батьків. Вважає, що відповідно договору користування приміщеннями домоволодіння по АДРЕСА_1, право власності на гаражі належить йому, а співвласники ніколи не мали необхідності у існуванні гаражу та їм не користувались, оскільки не мали транспортних засобів. Всі необхідні докази були їм надані в суді першої інстанції. Враховуючи вищевикладене, просив рішення суду першої інстанції скасувати на задовольнити його позовні вимоги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Болотинською Ф.О. належить 26/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 11 березня 2015 року первісний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: 12 Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом та за заповітом - задоволено частково. Визнано право власності за ОСОБА_3 після смерті її батька ОСОБА_10 та після смерті її матері ОСОБА_11, всього на 857/2400 домоволодіння по АДРЕСА_1. Визнано право власності за ОСОБА_4 після смерті її батька ОСОБА_10, та після смерті її матері ОСОБА_11, всього на 857/2400 домоволодіння по АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_1 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_12, на 136/2400 домоволодіння по АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено. Позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_12, на 238/2400 домоволодіння по АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено.

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 17.12 1997 року Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Зінченко Р.П., вбачається, що при спадкуванні ОСОБА_11 частки ОСОБА_13.(34/200), спірний гараж літ. З та сарай літ. И, розташовані на території домоволодіння по АДРЕСА_1, увійшли у перелік загальних будов.

Отже, судом встановлено, що на території домоволодіння по АДРЕСА_1, у 1981 році побудовано гараж та сарай, які в технічному паспорті, виготовленому 10 березня 2016 року, визначені літерами «З» та «И» відповідно.

Згідно роз*ясень наданих у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) 30.03.2012 № 6» самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державному комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували об*єкти нерухомого майна до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що право власності на будівлі побудовані до 5 серпня 1992 року можуть визнаватися лише у разі, якщо будівництво відбувалось відповідно до чинного на той час законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво.

Рішенням виконкому Фрунзенської районної ради народних депутатів № 454/4 від 05.10.1982 узаконено самовільно побудовані сарай літ "И" та гараж літ "З" розташовані на території домоволодіння по АДРЕСА_1.

Між тим, позивач просить визнати право власності на сарай та гараж, як на окремі об*єкти права власності, при цьому не заперечує той факт, що зазначені об*єкти є приналежність житлового будинку.

Однак, в ЦК України реалізовано концепцію правового зв'язку між головною і приналежною речами. Так, відповідно до п. 1 ст. 186 ЦК річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (п. 2 ст. 186 ЦК).

Також, в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено компетенції реєстратора щодо здійснення державної реєстрації приналежностей нерухомої речі.

Таким чином, господарські будівлі і споруди, що знаходяться на земельній ділянці з головною річчю - житловим будинком і використовуються для його обслуговування, не є окремими об'єктами цивільних прав, а тому на них не може бути визнано право власності ні окремо від головної речі, ні разом із визнанням права власності на головну річ.

Оскільки господарсько-побутові будівлі й споруди, на які позивач просить визнати право власності, а саме сарай та гараж, у відповідності до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку), слід дійти висновку про те, що відсутні підстави для визнання за співвласником житлового будинку самостійного права власності на вказані об*єкти.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції про відстуність підстав для задоволення позову.

Свої доводи щодо будівництва за власний рахунок сараю, гаражу та відповідні докази ОСОБА_1 не позбавлений можливості надати в ході розгляду справи про поділ в натурі домоволодіння по АДРЕСА_1.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

А.І. Колтунова