Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/5274/16Головуючий у 1-й інстанції Рибалко Н.І.
Пр. № 22-ц/778/2154/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді - доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» (надалі - ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ») про стягнення компенсації за невикористану відпустку

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому остаточно уточнила (т.с. 1 а.с. 218-221) та в якому просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 97946,4 грн. (фактична виплата за відрахуванням податків та зборів становить 78846,85 грн.) та витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 3240,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що наказом - ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» № 2-к від 24.03.1994 року, ОСОБА_2, була прийнята на роботу на посаду першого проректора. Наказом - ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» №12-23-1 від 20.04.2009 року, ОСОБА_2 перший проректор за внутрішнім суміщенням була прийнята на посаду завідуючого кафедрою економіки підприємства.

Наказом №12-13 - д/с від 12.03.2015 року скорочено посаду першого проректора з 13.05.2015 року.

Наказом №12-13-д/с від 11.03.2015 року скасоване внутрішнє суміщення посади завідуючого кафедрою економіки підприємства з 13.05.2015 року відповідно до п. 3 ст. 32 КЗпП України. При звільненні підприємством встановлено, що ОСОБА_2 не використала 740 днів відпустки, про що зазначено в наказі.

Позивач зазначала, що відповідно до ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Ухвало суду першої інстанції від 26 травня 2016 року (т.с. 1 а.с. 31) провадження у цій справі за позовом позивача відкрито.

Під час судового розгляду справи за ініціативи позивача, з урахуванням документів наданих відповідачем, проведено судово-економічну експертизу, якою підтверджено ненарахування ОСОБА_2 компенсації за невикористану відпустку та встановлено розмір компенсації, яка підлягає нарахуванню та виплаті у розмірі 97946,4 грн. та виплата (за відрахуванням податків та зборів) становить 78846,85 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 26 травня 2016 року (а.с. 31) провадження у цій справі за позовом позивача відкрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2018 року (т.с. 2 а.с. 30-32) позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 97964,40 грн. (без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів) та судові витрати 3240,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» у своїй апеляційній скарзі (т. с. 2 а.с. 37-52) просило рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, саме останньою керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи та ухваленні оскаржуємого рішення, саме останньою також має керуватись апеляційний суд при перегляді законності та обґрунтованості останнього у цій справі.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується (п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 25 травня 2018 року (т.с. 2 а.с. 65), дію оскаржуємого рішення відповідно до вимог ст. 359 ч. 4 ЦПК України зупинено, справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

На виконання вимог ЦПК України копія вищезазначеної ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі двічі надсилалась позивачеві ОСОБА_2 та представникові останньої за довіреністю (т.с. 1 а.с. 19) ОСОБА_4 (т.с. 2 а.с. 70-73) та була отримана представником останньої вперше лише 02 серпня 2018 року (т.с. 2 а.с. 74). Вручення копії ухвали представникові позивача вважається врученням цієї копії позивачу.

Позивач ОСОБА_2 та її представник не скористались своїм правом на подачу в установлений апеляційним судом 15-денний строк з дня отримання 02 серпня 2018 року (а.с.74) копії вищезазначеної ухвали апеляційного суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі, тобто по 17 серпня 2018 року включно.

Проте, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Однак, встановлено, що лише 17 серпня 2018 року збіг строк для подачі відзиву позивачем у цій справі, до збігу якого апеляційний суд був позбавлений можливості переглядати дану справу в апеляційному порядку.

Також має місце навантаження судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, (в Апеляційному суді Запорізької області замість 71 судді за штатом фактично працює 20 суддів, з яких 13 суддів у судовій палаті з розгляду цивільних справ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Таким чином, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ».

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

- залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1),

- … змінити рішення (п.2).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для …зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 10 - 13, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Проте, із таким висновком суду першої інстанції у цій справі можна погодитись лише частково з наступних підстав.

Так, з 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, в силу п. 9 Перехідних положень останнього справи у судах першої…інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тому, суд першої інстанції правильно керувався при розгляді цієї справи та ухваленні оскаржуємого рішення саме ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

В силу вимог ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, 1. судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; 2. законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.3. судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; 4. при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 5 обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; 6. якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно із ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає частково.

Так, хоча суд першої інстанції правильно вважав, що позивач ОСОБА_2 при звільненні має право на стягнення з відповідача ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» компенсації за невикористану відпустку.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Так, згідно із трудовою книжкою ОСОБА_2 НОМЕР_2 - 23.03.1994 року, остання була прийнята на роботу до ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» на посаду першого проректора згідно наказу № 2-к від 24.03.1994 року (т. с. 1 а.с.131-137).

Згідно із записом 23 у трудовій книжці ОСОБА_2 - 20.04.2009 року наказом ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» №12-23-1 від 20.04.2009 року, ОСОБА_2 перший проректор за внутрішнім суміщенням була прийнята на посаду завідуючого кафедрою економіки підприємства (т.с.1 а.с.131-137).

13.05.2015 року ректором ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕТ» було видано наказ №12-23 л/с про звільнення ОСОБА_2 з 13.05.2015 року у зв'язку із скороченням посади, підстава наказ №12-15 л/с від 12.03.2015 р. Кількість днів невикористаної відпустки - 740 календарних днів (т.с. 1 а.с 210).

Таким чином, відповідачем ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕТ» у цій справі визнано кількість днів невикористаної відпустки позивачем ОСОБА_2 на день звільнення останньої - 740 календарних днів (наказ відповідача ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕТ» про звільнення позивача, копія т.с. 1 а.с 210).

В силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство)(ч.1 ст.2 ЗУ «Про відпустки).

Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з положеннями ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Ст. 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Таким чином, незалежно від виду невикористаної відпустки позивача та причини її невикористання позивачем при звільненні відповідач зобов'язаний був виплатити грошову компенсацію позивачу за всі періоди невикористаної нею за час роботи у відповідача відпустки.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, згідно із наказом відповідача №12-23 л/с про звільнення ОСОБА_2 від 13.05.2015 року, кількість днів невикористаної відпустки ОСОБА_2 - 740 календарних днів. Відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за вказані дні відпусти при звільненні позивачу.

Позивачем на підтвердження розрахунку компенсації за невикористану відпустку надано висновок судового експерта Дєєвої Л.Є № 191 від 27.11.2017 року, згідно якого розмір компенсації, за невикористану відпустку у розмірі 740 календарних днів становить 97946,4 грн. та виплата (за відрахуванням податків та зборів) становить 78846,85 грн.(т. с.1 а.с. 201-206), який міг бути прийнятий судом першої інстанції до уваги у цій справі як висновок експерта на замовлення учасника справи в силу вимог ст. 102 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, оскільки на момент оцінки доказів у цій справі перед ухваленням оскаржуємого рішення суд першої інстанції вже мав керуватись та правильно керувався саме ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Згідно абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Наданий позивачем висновок судового експерта розрахунки компенсації за невикористану відпустку відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідачем не було надано суду першої інстанції свого розрахунку грошової компенсації за невикористану відпустку за 740 календарних днів.

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки при визначенні розміру компенсації за невикористану відпустку, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі, стягнувши останню за весь період невикористаної відпустки 740 календарних днів згідно із висновком експерта у розмірі 97946,40 грн. та виплата (за відрахуванням податків та зборів) становить 78846,85 грн.(т. с.1 а.с. 201-206).

Оскільки, суд першої інстанції не звернув належної уваги на обґрунтовані заперечення відповідача ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» у цій частині, що останнім при звільненні позивачу вже було нараховано та виплачено частину компенсації за 112 календарних днів невикористаної відпустки, що підтверджується наданими суду першої інстанції доказами (т.с. 2 а.с. 21-27, зокрема: відомість № 19 на виплату заробітної плати за 1-ю половину травня 2015 року у тому числі за № 25 ОСОБА_2 у сумі 16539,20 грн. т.с. 2 а.с. 26, реєстр відправлених документів системи КЛІЄНТ-БАНК за 15.05.2015 року а.с.27).

Так, відповідно до наданих суду першої інстанції розрахунків відповідача, вбачається, що позивачу при звільненні було нараховано 21580,46 грн., з яких заробітна плата склала 1142,86 грн., компенсація на невикористану відпустку - 16437,60 грн. та вихідна допомога у розмірі 4000,00 грн. Розмір утримань на податки та збори із вищезазначеної суми склав 5041,26 грн. Таким чином, позивачеві при звільненні було виплачено 16539,20 грн. (т.с. 2 а.с.26).

При вищевикладених обставинах, стягненню з відповідача на користь позивача у цій справі підлягала компенсація за невикористану відпустку за вирахуванням вищезазначеної вже виплаченої відповідачем позивачеві при звільненні компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, розмір недоплаченої відповідачем на користь позивача компенсації при звільненні за невикористану відпустку становив 81508,80 грн. (розрахунок: 97946,40 грн. - 16437,60 грн. = 81508,80 грн. (сума зазначена без вирахування податків та зборів).

В решті доводи апеляційної скарги ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» дублюють доводи відзиву, поданого на позовну заяву позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Останні є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом або договором…(ст.5 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Випадки для звільнення відповідача ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування решти заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Оскільки, за змістом ст. 133 ч. 2 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, до витрат, пов'язаних із розглядом справи, належать витрати, пов'язані з проведенням експертизи.

В силу вимог ст. 102 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, якою правильно в силу п. 9 Перехідних положень цього Кодексу правильно керувався суд першої інстанції, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до розрахунку № 298 від 27.11.2017 року позивач через свого представника здійснила оплату витрат за проведення судово-економічної експертизи у розмірі 3240,00 грн.(т.с. 1 а.с. 222-223).

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції у вигляді витрат оплати проведення судово-економічної експертизи у розмірі 3240,00 грн.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ».

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема відповідачем ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» слід задовольнити частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2018 року у цій справі слід змінити, зменшивши розмір стягнутої з ПрАТ «ПВНЗ «ЗІЕІТ» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористану відпустку до «81508,80 грн.» (сума зазначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів), в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки останнє є законним та обґрунтованим у цій частині.

Дію рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2018 року, раніше зупиненого ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2018 року, у цій справі в незмінній частині слід поновити.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384, п. п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2018 року у цій справі змінити, зменшивши розмір стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Приватний Вищий навчальний заклад «Запорізький інститут економіки та інформаційних технологій» (ЄДРПОУ 2211979) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) компенсації за невикористану відпустку до «81508,80 грн.» (вісімдесят одна тисяча п'ятсот вісім гривень вісімдесят копійок, сума зазначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дію рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2018 року, раніше зупиненого ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2018 року, у цій справі в незмінній частині поновити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 27.08.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.