Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 605/196/16-ц

провадження № 61-8111 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача-Сокуренко Євген Сергійович,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Тернопільської області в складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Ткач З. Є., Щавурської Н. Б. від 20 жовтня 2017 року.

Встановив:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що 28 грудня 2007 року між сторонами у справі укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_7 отримав кредит в розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_7 належним чином кредитних зобов'язань не виконував, що призвело до виникнення кредитної заборгованості, яка на 29 лютого 2016 року становить загалом 17 587 грн 51 коп. Ці обставини стали підставою для звернення банку до суду з позовом.

На підставі наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь кредитну заборгованість в розмірі 17 587 грн 51 коп., яка складається з 7 758 грн 27 коп. боргу за кредитом, 7 615 грн 55 коп. боргу за процентами за користування кредитом, 900 грн боргу за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксована частина), 813 грн 69 коп. штрафу (процентна складова). Також позивач просив стягнути з відповідача 1 378 грн судових витрат.

Справу суди слухали неодноразово.

Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року станом на 29 лютого 2016 року в розмірі 17 587 грн 51 коп., яка складається з 7 758 грн 27 коп. боргу за кредитом, 7 615 грн 55 коп. боргу за процентами за користування кредитом, 900 грн боргу за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксована частина), 813 грн 69 коп. штрафу (процентна складова).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належним чином мотивував і довів підстави та вимоги позову, тому суд вважав за необхідне його задовольнити.

Додатковим рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 27 липня 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивача 1 378 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2017 року рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що підстави позову щодо наявності між сторонами кредитних зобов'язань і їх умов не доведено належними і допустимими доказами, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг (складові кредитного договору), які були надані представником позивача, не містять жодної інформації, що саме з ними погодився відповідач при підписанні заяви на отримання кредиту. Відповідні Умови та Правила не містять дати, коли вони були складені, а також в них відсутні підписи про те, що відповідач ознайомлений саме з ними. Також апеляційний суд у рішенні послався на судову практику в справах за аналогічних правовідносин, зокрема постанови Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року (справа № 6-2462цс16); від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16), вказав на неналежність доказів позивача щодо наявності, періоду нарахування, суми і складових кредитної заборгованості через неможливість здійснення перевірки судом умов кредитних правовідносин між сторонами у справі.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2017 року і залишити в силі рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив надані позивачем докази на підтвердження вимог і підстав позову, безпідставно залишив поза увагою факт часткового виконання відповідачем кредитних зобов'язань, факт відсутності претензій ОСОБА_7 з приводу існування кредитного договору та щодо виконання банком його умов; не спростував жодними належними засобами доведення посилання позивача на наявність відповідного боргу тощо. Як наслідок ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує, що рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях і підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 лютого 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2018 року, з пропуском строку, встановленого Верховним Судом в ухвалі від 28 лютого 2018 року про відкриття касаційного провадження, до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_7 на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк». У відзиві на касаційну скаргу, крім іншого, ОСОБА_7 просить касаційний суд поновити йому строк на подання таких процесуальних документів, однак такі вимоги відповідача є безпідставними, оскільки посилання ОСОБА_7 на отримання ним копії касаційної скарги після встановленого касаційним судом строку на подання відзиву на касаційну скаргу не підтверджені жодними доказами. Можливість поновлення процесуального строку за відсутності доказів на підтвердження поважності причин його пропуску не передбачено цивільним процесуальним законодавством України. Тому відзив ОСОБА_7 на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» касаційний суд до уваги не бере.

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції встановив, що 28 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку», відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На виконання вказаного договору відповідач отримав кредитну картку «Вклад копилка» «ПриватБанк» та отримав ПІН-код до неї і здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій із використанням платіжної картки.

Відповідно до пункту 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з пунктом 6.6 Умов та Правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за договором позичальник зобов'язаний на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку.

Відповідно до пунктів 6.9, 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми позову.

Відповідач підтвердив розуміння умов укладеного договору та ознайомився з Умовами і Правил надання банківських послуг, тарифами банку, що підтверджується підписанням відповідної заяви, копія якої міститься в матеріалах справи.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року, яка покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Спірний договір від 28 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідач не оспорював, і цей договір не визнавався у судовому порядку недійсним.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції у порушення статей 212-214 ЦПК України 2004 року не встановив фактичних обставин справи, всупереч статті 303 ЦПК України 2004 року не перевірив належним чином законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, не надав належної правової оцінки доказам позивача на підтвердження укладання кредитного договору та виконання його умов відповідачем, а тому висновки апеляційного суду про недоведеність факту існування між сторонами кредитних правовідносин є передчасними, оскільки такі висновки суду ґрунтуються на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Водночас не можна погодитися з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності заперечень ОСОБА_7 на позов щодо несанкціонованого списання з його карткового рахунка грошових коштів, що в подальшому призвело до виникнення кредитної заборгованості та стало підставою для звернення банку до суду з цим позовом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зводяться до такого.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Суд першої інстанції встановив, що посилання відповідача про списання коштів з його кредитної карти 05 квітня 2015 року шахрайським шляхом не є підставою для звільнення його від відповідальності зі сплати кредиту, оскільки вини банку в крадіжці коштів не доведено жодними доказами.

Такі висновки суду першої інстанції є передчасними, оскільки суд не встановив, яким чином були списані кошти з карткового рахунка відповідача та чи сприяли цьому дії чи бездіяльність ОСОБА_7

Як наслідок, висновки суду першої інстанції про доведеність банком підстав позову про наявність кредитної заборгованості, її загальну суму, складові стягнутого районним судом кредитного боргу є передчасними.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями встановлювати обставини у справі, що не дає можливості перевірити обґрунтованість вимог позову у повному обсязі. Тому ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська