Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 523/10513/15-ц

провадження № 61-15882св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідач - ОСОБА_9,

представник відповідача - ОСОБА_10,

третя особа-1 - приватний нотаріус Сімаченко Світлана Леонідівна,

третя особа-2 - приватний нотаріус Мельник Ольга Миколаївна,

третя особа-3 - ОСОБА_13,

третя особа-4 - ОСОБА_14,

третя особа-5 - ОСОБА_15,

третя особа-6 - товариство з обмеженою відповідальністю «Одесопторг»

представник третьої особи-6 - ОСОБА_16,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М. від 24 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9 про стягнення грошових коштів та визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_9 було укладено попередній договір купівлі-продажу приміщення для обслуговування автомобільної стоянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та у якості авансу ним було передано 35 000,00 дол. США до підписання попереднього договору, і в подальшому 30 листопада 2013 року сплачено ще 25 000,00 дол. США, про що відповідачем особисто написано розписку про їх отримання на зворотній стороні попереднього договору.

Посилаючись на те, що строк укладення основного договору сплив, однак документи для укладення договору не були підготовлені, відповідач ухилявся від укладення основного договору купівлі-продажу чи повернення зазначеної суми, а в подальшому здійснив відчуження стоянки третім особам в результаті неправомірних дій нотаріуса Сімаченко С. Л., котра посвідчила договори без дотримання норм чинного законодавств, позивач після неодноразових змін і доповнень позовних вимог просив стягнути 3 179 655 грн 60 коп., з яких 1 589 827 грн 80 коп. - сума авансу, 1 589 827 грн 80 коп. - сума штрафу в розмірі 100 % авансу та судові витрати.

Крім того позивач просив, з урахуванням відчуження відповідачем стоянки іншим особам, визнати недійсними наступні договори купівлі-продажу спірної автомобільної стоянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2: № 370 від 03 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 про відчуження 1/2 частини стоянки; № 374 від 03 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_13 про відчуження 1/2 частини стоянки; № 403 від 10 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_13 та товариством з обмеженою відповідальністю «Одесопторг» (далі - ТОВ «Одесопторг») про відчуження 1/2 частини стоянки; № 407 від 10 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_14 та ТОВ «Одесопторг» про відчуження 1/2 частини стоянки; скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за вказаними договорами.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 960 000 грн, а також судові витрати у розмірі 3 654 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення грошових коштів у розмірі 960 000 грн, виходив з того, що передані позивачем кошти у розмірі 480 000 грн є авансом і повинні бути повернуті йому у повному обсязі разом зі сплатою 100 % штрафу, який передбачений умовами попереднього договору. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договорів недійсними та скасування реєстрації, суд виходив з того, що позивач не набув права власності на спірне нерухоме майно та не є стороною жодного із договорів купівлі-продажу, а тому його права оскаржуваними договорами не порушено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2016 року скасовано в частині стягнення авансу та штрафних санкцій. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 3 463 776 грн 00 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач передав відповідачу аванс в розмірі, який на час виникнення правовідносин складав еквівалент 60 000,00 дол. США, сума штрафу складає 100 % суми авансу, а тому також визнається в розмірі 60 000,00 дол. США, що разом складає 120 000,00 дол. США, які підлягають стягненню з відповідача за офіційним курсом Національного банку України для долара США станом на 24 січня 2018 року, тобто на день розгляду справи апеляційним судом.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання договорів недійсними та скасування реєстрації, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_4 не є стороною оспорюваних правочинів, а тільки мав намір за попереднім договором придбати спірне нерухоме майно, однак не набув права власності на нього, заходи забезпечення виконання попереднього договору були лише у вигляді штрафу в розмірі 100 % від суми авансу й інших видів забезпечення виконання зобов'язання не встановлено, а тому відчуження об'єкту нерухомості ОСОБА_9, як власником майна, іншим особам прав позивача не порушує, у зв'язку із чим норми глави 29 ЦК України щодо захисту права власності застосуванню не підлягають.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить частково скасувати постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсними договори купівлі-продажу від 03 липня 2015 року №№ 370, 374 та від 10 липня 2015 року №№ 403, 407 та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. про державну реєстрацію права власності.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував всіх фактичних обставин справи; не врахував, що спірне нерухоме майно було єдиним майном відповідача, на яке можливо було звернути стягнення, а тому під час розгляду цієї справи по суті ОСОБА_9, з метою уникнення в майбутньому примусового стягнення на належне йому майно, незаконно, за наявності двох арештів, відчужив це майно, а нотаріус Сімаченко С. Л. за наявності двох арештів 03 липня 2015 року посвідчила два договори купівлі-продажу цього приміщення. Зважаючи на вищевикладене, заявник вважав, що суд не надав належної правової оцінки вказаним обставинам та не забезпечив йому реалізацію права на ефективний засіб юридичного захисту.

Таким чином рішення суду апеляційної інстанції оскаржується ОСОБА_4 лише в частині відмови у задоволенні його позову щодо визнання договорів недійсними та скасування реєстрації, а тому перевіряється судом касаційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості тільки в цій частині.

Рішення апеляційного суду щодо стягнення авансу та штрафу в касаційному порядку не оскаржується та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 23 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О. М., за яким відповідач як продавець взяв на себе зобов'язання продати, а позивач купити об'єкт нерухомого майна - приміщення для обслуговування автомобільної стоянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виплативши грошові кошти у загальному розмірі 1 080 000 грн, що еквівалентно 135 000,00 дол. США за графіком, передбаченим пунктом 3 попереднього договору, при цьому грошові кошти у розмірі 280 000 грн, що було еквівалентно на той час 35 000,00 дол. США, були передані до підписання попереднього договору.

В подальшому позивачем було додатково передано у якості сплати авансу 25 000,00 дол. США, що підтверджується власноруч написаною розпискою відповідача на зворотній стороні попереднього договору.

Основний договір сторонами мав бути укладений і посвідчений нотаріально у строк до 01 вересня 2014 року (пункт 2 попереднього договору), а у разі відмови ОСОБА_9 від укладання основного договору або порушення умов, зазначених у попередньому договорі, останній зобов'язався повернути ОСОБА_4 отриману суму авансу та сплатити штраф у розмірі 100 % від суми авансу (пункт 4 попереднього договору).

Судами установлено, що угода купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна між сторонами не відбулася.

03 липня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_14, а також між ОСОБА_9 та ОСОБА_13 було укладено договори № 370 та № 374 купівлі-продажу по ? спірного приміщення для обслуговування автомобільної стоянки загальною площею 109,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1

10 липня 2015 року спірне приміщення було відчужено ТОВ «Одесопторг» за договорами купівлі-продажу № 403 та № 407, укладеними між ОСОБА_14, ОСОБА_13 та ТОВ «Одесопторг».

Уточнюючи позовні вимоги та посилаючись на статті 215, 216 ЦК України, ОСОБА_4 просив визнати недійсними вказані вище договори купівлі-продажу, посилаючись на те, що ОСОБА_9 відчужив приміщення з метою уникнення примусового стягнення на це майно.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Твердження ОСОБА_4 про те, що вказаними правочинами порушено його права, є безпідставним, оскільки він мав намір за попереднім договором придбати спірне нерухоме майно, проте не набув права власності на нього, й умовами попереднього договору передбачено забезпечення виконання зобов'язання тільки у вигляді штрафу розміром 100 % суми авансу, а тому відчуження об'єкту нерухомості ОСОБА_9, як власником майна, іншим особам прав позивача не порушує, у зв'язку із чим норми глави 29 ЦК України щодо захисту права власності застосуванню не підлягають.

Посилання заявника на відчуження спірного майна під час арешту, накладеного постановою заступника начальника першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 19 січня 2015 року на все майно божника ОСОБА_9 при примусовому виконанні заочного рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою цього ж суду від 25 червня 2015 року вказане заочне рішення скасовано і справа призначена до розгляду, а постановою заступника начальника першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 30 червня 2015 року виконавче провадження закінчено та припинено чинність арешту майна боржника, накладеного постановою від 19 січня 2015 року.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року в частині відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування державної реєстрації залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
В. М. Коротун
В. П. Курило