ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1840/17Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/4817/146/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Сович Н.А.

з участю представника ТзОВ «Домобудівник» - Становича Н.Р., ОСОБА_2 та його представника - адвоката ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/1840/17 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник", третя особа профспілковий комітет Товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник", Управління держпраці у Тернопільській області про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації, -

ВСТАНОВИЛА:

10 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТзОВ «Домобудівник») про поновлення строку для оскарження наказу про звільнення, визнання протиправним вказаного наказу, поновлення на посаді слюсаря, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на роботі, а також стягнення грошової компенсації за період тимчасової непрацездатності.

В обґрунтування заявлених вимог вказав, що 18 березня 1983 року він був прийнятий на роботу у Тернопільський домобудівний комбінат, який згодом перейменовано в ТзОВ «Домобудівник», на посаду слюсаря. 17 червня 2015 року відбулось рейдерське захоплення підприємства ТзОВ «Домобудівник», а згодом на підприємстві було оголошено простій.

В січні 2017 року він дізнався, що його звільнено із роботи в ТзОВ «Домобудівник» ще у червні 2016 року за прогули. Враховуючи те, що про вказане звільнення йому не було відомо і з наказами він не був ознайомлений, а профспілка згоди на звільнення не надала, вважає вказані дії відповідача незаконними та просить поновити його права. Оскільки копію наказу про звільнення відповідач йому не вручав та не видав у день звільнення трудову книжку, просить поновити йому строк для оскарження наказу про звільнення.

Також просить стягнути з відповідача невиплачену йому заробітну плату за час простою до часу звільнення, з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року, в сумі 10200 грн.; компенсацію за невикористані відпустки в сумі 3378,18 грн. та 25425 грн. оплати за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2016 року по 19 жовтня 2017 року, а також 2700 грн. невиплаченої йому грошової компенсації за період тимчасової непрацездатності. З урахуванням індексу інфляції, позивачем загальна сума визначена в 48052,77 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року вирішено:

"Позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», третя особа профспілковий комітет Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» Управління держпраці у Тернопільській області про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» №16/06/7-10 від 14 червня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_2

Поновити ОСОБА_2 на посаді слюсаря Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», з 14 червня 2016 року.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року у розмірі 7987 грн. з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в користь ОСОБА_2 40200 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в користь ОСОБА_2 2700 грн. грошової компенсації за період тимчасової непрацездатності.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» ОСОБА_2 провести індексацію зазначеної суми не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини його доходів у зв'язку із порушенням строку їх виплати.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в користь держави 2 819 (дві тисячі вісімсот дев'ятнадцять) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць підлягає до негайного виконання."

Не погодившись із даним рішенням представник ТзОВ «Домобудівник» - Степанова О.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, за виключенням оплати за простій, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення в цивільних справах".

Вказала, що судом розглянуто позовні вимоги щодо яких не сплачено судовий збір.

Зазначила, що судом першої інстанції не враховано факту пропуску позивачем строку звернення до суду, визначеного законом, оскільки ОСОБА_2 ще 19 жовтня 2016 року звернувся до Управління Держпраці щодо можливого порушення його прав зокрема при звільненні.

Також, вважає, що для визначення середньомісячного заробітку судом невірно було застосовано Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100. А також для розрахунку середньоденної заробітної плати невірно враховано місяці серпень та вересень 2015 року замість суми за березень та лютий 2016 року.

Безпідставними вважає й стягнення з відповідача в користь позивача заробітної плати за період з 14 березня 2016 року до 16 червня 2016 року, яка не була нарахована в зв'язку з тим, що позивач не виконував жодної роботи.

Також судом невірно розраховано компенсацію за час тимчасової непрацездатності.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ТзОВ «Домобудівник» Станович Н.Р. апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в скарзі.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнали та просили рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що трудовий договір з ОСОБА_2 розірвано з порушенням вимог КЗпП України, а саме позивача не було належним чином повідомлено про зміну робочого місця, не отримано пояснень з приводу його відсутності на робочому місці, не ознайомлено з наказом про звільнення та не отримано згоди профспілкової організації на таке звільнення. При цьому суд вказав, що обов'язок такого доведення покладається лише на роботодавця, а саме по собі відправлення відповідачем на адресу позивача рекомендованих листів про зміну робочого місця не може слугувати підставою для його звільнення.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи відповідно до запису в трудовій книжці позивача, ОСОБА_2 18 березня 1983 року був прийнятий на посаду слюсаря Тернопільського домобудівного комбінату відповідно до наказу №208 від 20 листопада 1992 року.

01 липня 1994 року Тернопільський домобудівний комбінат реорганізовано в ТзОВ «Домобудівник».

Запис про звільнення ОСОБА_2 в трудовій книжці відсутній.

ОСОБА_2 є членом профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник», що підтверджено списком членів профспілкової організації ТОВ «Домобудівник» складених головою зазначеної профспілки.

Згідно протоколу обшуку від 05 грудня 2015 року, складеного старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області, проведеного у нежитлових приміщеннях, що знаходяться на 1 та 2 поверхах будівлі ТзОВ «Домобудівник» на вул. Лозовецька,13 у місті Тернополі, під час проведеного обшуку було вилучено 282 трудові книжки працівників ТзОВ «Домобудівник», серед яких була наявна трудова книжка ОСОБА_2

Згідно наказу голови комісії з припинення ТзОВ «Домобудівник» від 14 червня 2016 року за №16/06/7-10 «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_2.», позивача звільнено із займаної посади - слюсаря, з 14 червня 2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Підпис ОСОБА_2 про його ознайомлення з наказом відсутній, також відсутні відомості про погодження звільнення з профспілковою організацією ТзОВ «Домобудівник», членом якої являється позивач.

Спірний наказ містить дві підстави звільнення позивача, а саме: акт №19/5-16 від 07 червня 2016 року про відсутність на робочому місці та доповідна записка від 07 червня 2016 року.

Як вбачається із наданого відповідачем копії акту №19/5-16 про відсутність працівника на робочому місці від 07 червня 2016 року, заступник директора ТзОВ «Домобудівник», заступник директора по виробництву склали даний акт про те, що слюсар ОСОБА_2 був відсутній на роботі 07 червня 2016 року без поважних причин з 09 год. 00 хв. до 17 год.30 хв. впродовж всього робочого дня.

Згідно доповідної записки заступника директора ТзОВ «Домобудівник» від 07 червня 2016 року, адресованої голові комісії з припинення ТзОВ «Домобудівник», 07 червня 2016 року слюсар ОСОБА_2 був відсутній на роботі без поважних причин в період з 9:00 до 17:30, тому просить за грубе порушення трудової дисципліни застосувати до нього дисциплінарне стягнення.

Як зазначено в п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судом необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП України чи додержані власником або уповноваженими ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступку, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до наказу №12/03/16-1 від 12 березня 2016 року припинено виробничий простій на підприємстві та установлено початок роботи товариства з 14 березня 2016 року; зобов'язано головного бухгалтера забезпечити нарахування заробітної плати на період простою для працівників відповідно до статті 113 КЗпП; начальнику відділу кадрів зобов'язано своєчасно повідомити працівників про відновлення роботи.

Місцезнаходження виробничих приміщень ТзОВ «Домобудівник» та робочим місцем праці позивача є місто Тернопіль вул.Лозовецька 13, що встановлено з пояснень сторін.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, профспілкова організація TOB «Домобудівник» знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13.

У листах з описом вкладення від 11 березня 2016 року, 21 березня 2016 року та 29 березня 2016 року направлених на адресу ОСОБА_2, ТзОВ «Домобудівник» зазначається про необхідність прибуття для проходження інструктажу та перевірки знань з охорони праці за адресою м. Тернопіль, вул. Кривоноса, 2б.

Будь-які відомості про отримання даних листів позивачем, а також інших доказів, які б підтверджували про ознайомлення позивача із зміною його робочого місця, відповідачем не надано.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивача ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено про зміну його робочого місця, як наслідок складання актів про відсутність позивача на робочому місці, оскільки обов'язок повідомлення працівника про зміну робочого місця покладається лише на роботодавця, а саме по собі відправлення відповідачем на адресу позивача листів не є належним чином повідомлення про зміну робочого місця, а тому не є підставою для його звільнення.

В порушення вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України від позивача не було відібрано письмових пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 07 червня 2016 року, не ознайомлено із наказом про його звільнення.

Крім того, відповідачем грубо порушено гарантії надані працівникові при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачені ст. 43 ч. 1 КЗпП України, а саме: розірвання трудового договору з підстав, передбачених ст.40 п.4 КЗпП України, зокрема, звільнення проведено без згоди профспілкового комітету товариства, членом якого є позивач.

Як вбачається із витягу із протоколу №1 засідання профспілкового комітету профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник» від 07 липня 2017 року на виконання ухвали Тернопільського міськрайоннорго суду у даній справі, профспілковий комітет профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник», згоди на звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України не надає.

Отже, враховуючи вищенаведене суд правомірно прийшов до переконання про визнання незаконним наказу голови комісії з припинення ТзОВ «Домобудівник» №16/06/7-7 від 14 червня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_2.»

Згідно до статті 1,2 Конвенції про захист заробітної плати №95, яка ратифікована Україною 30 червня 1961 року - відповідно до мети цієї Конвенції термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, або має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата.

Згідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.(ст. 235п.2 КзпП України, правова позиція ВСУ від 25 травня 2016 року у справі за № 6-511цс16).

Законом України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108 (надалі Закон №108) визначено правові засади оплати праці працівників.

Так, згідно до статті 3 вказаного Закону - "Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці."

Відповідно до статті 21 Закону №108 працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону "Про оплату праці" і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок).

Згідно з цим Порядком середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події з якою пов'язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював- виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково.

Відповідно до пункту 8 Порядку - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Щодо визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом вірно взято до уваги ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що судом невірно здійснений розрахунок середнього заробітку ОСОБА_2, оскільки відповідач не надав суду достовірних даних щодо заробітної плати позивача за два останні місяці, що передували звільненню.

Колегія суддів погоджується із розрахунком суду першої інстанції, проведений на підставі зібраних у справі доказів.

Так згідно довідки №18/10/17-2С від 18 жовтня 2017 року, яка видана ТзОВ «Домобудівник» про середню зарплату позивача, дані про нараховану зарплату позивачу у жовтні 2015 року відсутні, у листопаді 2015 року позивачу нараховано 342,22 грн. та 657,28 грн., у грудні - 833,57 грн., у січні 2016 року - 301,07 грн. та 325,64 грн. (лікарняні), у лютому 2016 року - 933,33 грн., у березні 2016 року - 391,40 грн.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу, позивача ОСОБА_2, яка сформована 12 жовтня 2017 року, згідно якої в період з листопада 2015 року по березень (включно) 2016 року зарплата позивача становила 1400,00 грн. за відпрацьований повний робочий місяць, за відпрацьовані повні квітень-травень 2016 року - зарплата позивача становила 1500,00 грн., у грудні - 1532,05 грн. та січень-серпень 2017 року - 3200 грн. У відомості дані про суми заробітку за жовтень 2015 року, червень - листопад 2016 року та з вересня 2017 року - відсутні.

Отже, останніми місяцями праці відповідача є квітень та травень місяці 2016 року.

Згідно робочого календаря на 2016 рік в квітні було 21 робочих, а у вересні 19 робочі дні ( 21+19=40/2=2).

Таким чином, середньоденна зарплата позивача становить 75 грн. (1500+1500)/2/20)

Вимушеним прогулом ОСОБА_2 є період з 14 червня 2016 року по 01 серпня 2018 року (дата ухвалення рішення суду), що становить сумарно 536 робочих днів (143 дні в 2016 році, 248 робочих днів в 2017 році та 145 робочих дні в 2018 році).

Відповідно стягненню в користь позивача підлягає сума в розмірі 40200 грн. (75*536).

Також колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо виплати позивачу компенсації за час тимчасової непрацездатності за період з 12 листопада 2015 року по 04 грудня 2015 року, з 04 грудня 2015 року по 22 грудня 2015 року та з 12 січня 2016 року по 20 січня 2016 року згідно листків непрацездатності серії АГХ №39336; АГШ №133642; АВГХ 393723; АГХ №353327.

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті.

Із розрахунку вбачається, що суд відповідно до Положення врахував трудовий стаж позивача, який становить понад 35 років, та середньоденну заробітну плату позивача і за періоди тимчасової непрацездатності, що в сукупності склали 36 днів, нарахував грошову компенсацію у розмірі 2700 грн.

Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не знайшли свого підтвердження з огляду на те, що судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем не було вручено ОСОБА_2 ні копії наказу про його звільнення, ні трудової книжки, що фактично не заперечується товариством.

Окрім того, посилання представника відповідача про те, що позивач знав про день свого звільнення у жовтні 2016 року під час звернення до Голови Тернопільської обласної ради профспілок та отримання позивачем у Слідчому управлінні поліції своєї трудової книжки не може свідчити про її вручення роботодавцем у визначеному законом порядку, оскільки таке звернення у ці органи відносилося до питання організації роботи Товариства, а в трудовій книжці позивача не було відмітки про звільнення його з роботи. Це свідчить про те, що позивача не було належним чином повідомлено про день його звільнення.

Окрім того, стороною відповідача не надано доказів наявності у позивача можливості подати трудову книжку за місцем його праці по вул. Лозовецька, 13 м. Тернопіль, а також обізнаність позивача про інше місцезнаходження роботодавця ТзОВ «Домобудівник».

Таким чином, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач розірвав трудовий договір із позивачем за п. 4 ст. 40 КЗпП з грубим порушенням норм трудового законодавства.

Висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду викладеній в постанові від 15 листопада 2018 року у справі №607/3620/17 у подібних правовідносинах.

Безпідставними є посилання заявника на те, що позивачем не сплачено судового збору при звернені до суду, оскільки у відповідності до ст. 5 п. 1 Закону України "Про судовий збір "(в редакції 2016, 2017 років) - від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивач звернувся в суд із позовом про поновлення на роботі та стягнення всіх виплат, пов'язаних з незаконним звільненням.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, колегія апеляційного суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 24 грудня 2018 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.