Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/30109/15-ц

провадження № 61-22692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КоротунаВ. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація, департамент державної реєстрації, Департамент містобудування та архітектури міста Києва,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого

2018 рокуу складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А., Невідомої Т. О.,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, Департамент державної реєстрації, Департамент містобудування та архітектури міста Києва, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з заявою про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до відчуження майна на користь інших осіб та зробити неможливим виконання рішення суду, зазначивши, що відповідач завершив будівництво, ігноруючи заборони державних органів, зареєстрував право власності на будівництво на підставі рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року, тому може розпорядитися належною йому на праві власності 46/100 частини житлового будинку, а саме відчужити третій особі. Позивачі вважали, що такий вид забезпечення позову є абсолютно співмірним з позовними вимогами та виключить можливість відчуження майна до вирішення спору по суті. Указані обставини у їх сукупності свідчать, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки на даний час відповідач жодним чином не обмежений можливістю здійснити подальше відчуження майна.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд накласти арешт та заборону органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних органів як спеціальним суб'єктам, наділеним функціями державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_6, а саме: на 46/100 частини будинку, загальною площею 75,3 кв. м, житловою площею 52,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку загальною площею 121 кв. м, житловою площею 71,7 кв. м, літера «В», розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Накладено арешт на 46/100 частини будинку, загальною площею 75,3 кв. м, житловою площею 52,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок загальною площею 121 кв. м, житловою площею 71,7 кв. м, літера «В», розташованого за адресою: АДРЕСА_2, які належать на праві власності ОСОБА_6;

Заборонено органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних органів, як спеціальним суб'єктам, наділеним функціями державного реєстратора, а також іншими особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: ОСОБА_6, а саме: на 46/100 частини будинку, загальною площею 75,3 кв. м, житловою площею 52,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку загальною площею 121 кв. м, житловою площею 71,7 кв. м, літера «В», розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що не вжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим чи ускладнити виконання рішення.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд виходив з того, що суд першої інстанції не врахував не співмірність заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, оскільки вимоги стосуються зобов'язання знести самочинне будівництво невизначеного призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а арешт та заборона були застосовані також до майна відповідача яке не є самовільним і право власності на яке він набув на підставі договору дарування у 2015 році. Крім того, вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції вирішив питання щодо прав та обов'язків особи, яка не є стороною по справі та не була залучена до участі у справі.

У травні 2018 рокуОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до Верховного Суду касаційну скаргу уякій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просять скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на об'єкт самочинного будівництва, який є предметом позову, а також на 46/100 частини житлового будинку, розташованого по вул. Черняховського, 25 у м. Києві жодним чином не може вплинути на права та обов'язки особи, яка зареєстрована на його власника, а виключно є тимчасовим заходом, невжиття якого може зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі, а саме: знесення цього самочинного будівництва.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 151 ЦПК України 2004 року суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно із пунктами 1, 2 частини другої статті 152 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 02 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи не співмірність заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вживаючи заходи забезпечення позову буде вирішено питання щодо прав та обов'язків особи, яка не є стороною у справі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська