Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 572/1992/16-ц

провадження № 61-19928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Сарненська міська рада Рівненської області, ОСОБА_4,

представники Сарненської міської ради Рівненської області: Товкач Тетяна Павлівна, ШостакЯна Сергіївна,

представники ОСОБА_4: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 28 вересня 2016 року у складі судді Ведяніної Т. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Максимчук З. М., Шеремет А. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сарненськоїміської ради Рівненської області, ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування рішень міської ради.

Позовна заява мотивована тим, що він протягом семи років користувався земельною ділянкою, орієнтовною площею 0,0672 га, для ведення садівництва та городництва, розташованою по АДРЕСА_1, на підставі договору оренди, який було розірвано за ініціативою Сарненської міської ради Рівненської області. При цьому він вважав, що має переважне право на виділення йому вказаної земельної ділянки. Він неодноразово звертався із заявами до міської ради про надання вказаної земельної ділянки у власність, однак йому було відмовлено.

Зазначав про те, що Сарненською міською радою Рівненської області

ОСОБА_4 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки.

За таких обставин, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Сарненської міської ради Рівненської області від 17 жовтня 2014 року № 1640 в частині відмови позивачу у наданні у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0672 га, для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати рішення Сарненської міської ради Рівненської області від 17 жовтня 2014 року № 1621 в частині надання дозволу ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0638 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови; визнати незаконним та скасувати рішення Сарненської міської ради Рівненської області від 19 червня 2015 року № 1887 в частині затвердження проекту землеустрою, передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки орієнтовною площею 0,0638 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови та видачі йому свідоцтва на право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 28 вересня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що Сарненська міська рада Рівненської області при вирішенні питання надання земельної ділянки

ОСОБА_4 та у відмові у наданні земельної ділянки ОСОБА_1 діяла у порядку, передбаченому законом, в межах своїх повноважень. Крім того, за підтвердження прав користувача спірною земельною ділянкою позивач на підставі статті 116 ЗК України мав би право на приватизацію вказаної земельної ділянки (переважне право). На момент розгляду Сарненською міською радою Рівненської області питання щодо надання земельної ділянки сторонам у справі договір оренди із ОСОБА_1 було розірвано, інше своє право користування цією земельною ділянкою останній документально не підтвердив, а тому на час звернення із заявою про виділення земельної ділянки позивач не був користувачем цієї земельної ділянки, у зв'язку із чим не мав переважного перед ОСОБА_4 права на приватизацію спірної земельної ділянки. Таким чином, розподіл спірної земельної ділянки відбувався виключно на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, передбачених пунктом б частини першої статті 5 ЗК України. А тому на момент прийняття рішення Сарненською міською радою Рівненської області сторони мали рівні права на отримання цієї земельної ділянки. З урахуванням викладеного, позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, тому у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки на день розгляду Сарненською міською радою Рівненської області питання про надання земельної ділянки сторонам у справі, позивач не був користувачем цієїземельної ділянки, тому не мав переважного права перед ОСОБА_4 на її приватизацію, сторони мали рівні права на отримання цієї земельної ділянки. Розподіл земельної ділянки відбувався виключно на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, передбачених пунктом б частини першої статті 5 ЗК України.

У касаційнійскарзі, яка надійшла у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судовірішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди неповно з'ясували усі фактичні обставини справи та не прийняли до уваги, що він більше двадцяти років добросовісно користувався спірною земельною ділянкою і неодноразово звертався до Сарненської міської ради Рівненської області з заявами про безоплатну передачу спірної земельної ділянки йому. Зазначав, що ОСОБА_4 подав заяву до міської ради про безоплатну передачу земельної ділянки пізніше, ніж це зробив він, але її було розглянуто першою, а йому за результатами розгляду було відмовлено у задоволенні заяви. Посилався на те, що в проекті землеустрою на спірну земельну ділянку відсутня будь-яка інформація про наявність водовідвідних і водозбірних канав, в той час, коли на плані м. Сарни Рівненської області, який є на сайті міської ради, вони позначені.

Також вказував на те, що рішення Сарненської міської ради Рівненської області

від 17 жовтня 2014 року в частині відмови йому у наданні у власність земельної ділянки є протиправним, у зв'язку із тим, що такі рішення мають бути належним чином мотивовані, однак мотивів відмови у задоволенні його заяви наведено не було. Оскільки районний суд самостійно мотивував причини такої відмови, тому він вважав, що було порушено принцип неупередженості.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу

від ОСОБА_4, в яких вказано про те, що вимоги касаційної скарги про скасування рішення Сарненського районного суду Рівненської області

від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області

від 06 грудня 2016 року є безпідставними та необґрунтованими. 17 жовтня

2014 року на спільному засіданні постійних комісій міської ради, в присутності представників сторін у вказаній справі, одночасно було розглянуто заяви

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо виділення у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якому було прийнято висновки та рекомендації депутатських комісій (проекти рішень) відносно спірної земельної ділянки та внесено на розгляд сесії міської ради. Сарненська міська рада Рівненської області при прийнятті рішень від 17 жовтня 2014 року

№ 1621 та № 1640 про надання земельної ділянки ОСОБА_4 та про відмову у наданні цієї ж ділянки ОСОБА_1 діяла у порядку, передбаченому законом, в межах своїх повноважень. Зазначав про те, що ОСОБА_1 не мав переважного перед ним права на приватизацію земельної ділянки, оскільки договір оренди між міською радою та позивачем було розірвано, інше право користування цією ж земельною ділянкою не підтверджено, тобто на день ухвалення рішення міською радою сторони мали рівні права на отримання земельної ділянки.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що 05 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Сарненської міської ради Рівненської області із заявою про виділення йому у власність земельної ділянки, площею 0,0672 га, по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

17 жовтня 2014 року питання можливості виділення у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 було предметом розгляду на спільному засіданні постійних комісій міської ради з питань бюджету, фінансів та управління міською комунальною власністю, мандатної, з питань депутатської діяльності і правопорядку, з питань земельних відносин, житлово-комунального господарства та інвестиційного розвитку, з питань спортивної і молодіжної політики - за участю представників сторін. За результатами засідання були прийняті проекти рішення стовно спірної земельної ділянки, які винесено на розгляд сесії Сарненської міської ради Рівненської області.

Рішенням Сарненської міської ради Рівненської області від 17 жовтня 2014 року № 1621 ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,0638 га.

Рішенням Сарненської міської ради Рівненської області від 17 жовтня 2014 року № 1640 ОСОБА_1 у наданні у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0672 га, для ведення особистого селянського господарства

по АДРЕСА_1 відмовлено.

19 червня 2015 року Сарненською міською радою Рівненської області прийнято рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в межах м. Сарни Рівненської області, у тому числі затверджено проект та передано ОСОБА_4 безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0638 га,

по АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, які передбачені статтею 12 цього Кодексу.

Згідно з статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; і зобов'язані діяти відповідно до принципів земельного законодавства, вказаних в статті 5 цього Кодексу, одним з яких є забезпечення рівності права на землю громадян та забезпечення гарантій прав на землю.

Відповідно до частин першої та другоїстатті 118 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що на день розгляду Сарненською міською радою Рівненської області питання про надання земельної ділянки сторонам у справі позивач не був користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1, тому не мав переважного перед ОСОБА_4 права на її приватизацію, сторони мали рівні права на отримання вказаної земельної ділянки. Розподіл земельної ділянки відбувався виключно на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, передбачених пунктом б частини першої

статті 5 ЗК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що не було взято до уваги той факт, що позивач протягом багатьох років користувався земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та мав переважне право на отримання її у власність є безпідставними, оскільки на день прийняття зазначеного рішення, договору оренди землі між ОСОБА_1 та Сарненською міською радою Рівненської області не існувало та позивач не був користувачем цієї земельної ділянки, а тому на день ухвалення рішення сторони мали рівні права на отримання спірної земельної ділянки. Сарненська міська рада Рівненської області при вирішенні питання надання земельної ділянки ОСОБА_4 та у відмові у наданні цієї ж ділянки ОСОБА_1 діяла в порядку, передбаченому законом, та в межах своїх повноважень.

Посилання касаційної скарги на порушення принципу неупередженості, оскільки суд самостійно мотивував причини відмови у наданні земельної ділянки, зокрема, що сім'я позивача вже отримувала безоплатно земельні ділянки, оскільки ОСОБА_4 було надано договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, від 06 червня 2006 року з відповідними витягами з Державного реєстру правочинів та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких земельна ділянка була придбана відповідачем на підставі цивільно-правової угоди, тоді як ОСОБА_1 та члени його сім'ї отримали безоплатно у власність земельні ділянки за рахунок земель житлової та громадської забудови, суд не бере до уваги.

Обставини, на які посилався заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 28 вересня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк