Справа №295/8589/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого -судді Чішман Л.М.,

секретаря судового засідання Білінської Л.С.,

представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №23, що розташована за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 60; просила понесені судові витрати стягнути з відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 є власником квартири №23, що розташована за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні,60. Між сторонами 06.05.2010 року розірвано шлюб на підставі рішення суду. Проте, відповідач з березня 2003 року по теперішній час зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично в ній не проживає. Зазначено, що відповідач добровільно залишив місце проживання, понад 8 років, не є членом сім"ї позивача, не пов'язаний з нею спільним побутом, не веде з нею спільного господарства, відповідач не приймає участі у витратах по утриманню квартири, проведенні ремонту, не вносить плату за комунальні послуги, чим створює власнику перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що вказану квартиру було придбано в кредит через Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, що не заперечувалось представником позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 13.12.2001 року №768, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира №23, що розташована за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 60 (а.с. 16).

Зі змісту свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ТП № 252610 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 22.01.1994 року( а.с. 13) .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.05.2010 року розірвано шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 14).

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, 08.09.1971року народження, значиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 115).

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки останне суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що право власності на квартиру позивачем набуто за період перебування у шлюбі з відповідачем, слід зазначити, що статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Виходячи з викладеного вище, відповідач не втратив право власності на вищевказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 61-4509св18.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зі змісту актів від 09.02.2018 року, 20.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі №23, що розташована за адресою: м. Житомир, вул. Небесної Сотні, 60, але фактично там не проживає (а.с. 27-29).

Щодо актів про обстеження житлових умов заявника від 10.02.2017 року та 08.06.2018 року, суд зазначає, останні не можуть бути належними доказами на підтвердження обставин позовної заяви (а.с. 30-31).

Посилання позивача на ст. 405 ЦК України та докази щодо не проживання відповідача за місцем реєстрації, суд не приймає до уваги, оскільки відповідач є співласником спірного приміщення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 319,321 ЦК України, ст.ст. 12,77, 81, 141, 142, 280, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21.12.2018 року.

Позивач : ОСОБА_3, АДРЕСА_2, ід. к. НОМЕР_1;

Відповідач : ОСОБА_2, АДРЕСА_3, паспорт ВН № 321203, виданий Житомирським МВ УМВС України в Житомирській області.

Суддя Л.М. Чішман