Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 502/1097/16-ц

провадження № 61-18652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року у складі суді Масленикова О. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в грудні 2008 року між ним та ОСОБА_4 укладена угода про продаж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, - для будування житлового будинку та обслуговування житлових будівель та споруд на засадах приватної власності. При цьому він сплатив відповідачу завдаток у сумі 3 400 дол. США. У лютому 2009 року сторони уклали додаткову угоду про передачу позивачу права безкоштовного користування земельною ділянкою та на прохання ОСОБА_4 сума завдатку збільшена ще на 1 000,00 дол. США в еквіваленті. Таким чином, сума завдатку за відповідну земельну ділянку склала 4 400,00 дол. США. На початку 2013 року він, дізнавшись, що документи на приватизацію відповідної земельної ділянки відсутні і не подавались до відділу Держземагентства Кілійського району Одеської області, звернувся до суду з позовом повернути повністю сплачений завдаток. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 13 липня 2015 року у справі № 502/288/14-ц позов задоволено, стягнуто зі ОСОБА_4 35 640,00 грн та вирішено питання судових витрат. У березні 2016 року ОСОБА_4, виконуючи вимоги постанови відділу Державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції, повернув 35 640 грн. Оскільки відповідач без підстав володів його коштами із лютого 2009 року по лютий 2016 року, він має право на стягнення відсотків згідно з вимогами статті 536 ЦК України виходячи із 18 % ставки за депозитами у банках України.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача доходи в сумі 51 320 грн, які він отримав від безпідставно набутого у нього майна.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, що виникли між сторонами, не є подібними до правовідносин банківського вкладу, які регулюють зовсім інший вид цивільних відносин за участю банку, тобто юридичної особи, які відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Застосування відповідної аналогії закону, на яку позивач посилається у своєму позові, не відповідає суті спірних правовідносин та фактичним обставинам справи. Пари цьому позивачем не доведено ту обставину, що відповідач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття грошових коштів, належних позивачу в момент їх отримання, тобто з грудня 2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що посилаючись на необхідність стягнення з відповідача коштів у порядку статті 536 ЦК України виходячи із 18 % ставки за депозитами в банках України, суд правильно визначив, що правовідносини між сторонами не є подібними до правовідносин банківського вкладу, які регулюють зовсім інший вид цивільних відносин за участю банку, тобто юридичної особи, яка відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року, в якій просив скасувати вказані судові рішення та постановити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що оскільки стаття 536 ЦК України не містить чіткого розміру процентів за користування чужими грішми, він використав аналогію закону, розрахунок доходу за розміром процентних ставок на депозити в банках України, не стверджуючи, що ОСОБА_4 зберігав гроші як завдаток саме в банківських депозитах. Він мав можливість отримувати доходи від вищезгаданих грошей і в інші способи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

Ухвалою від 02 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_4 отримав від позивача завдаток за продаж земельної ділянки згідно з договором від 06 грудня 2008 року - грошову суму, яку сторони визначили в еквіваленті 3 400 дол. США, а 22 вересня 2009 року відповідач отримав від позивача грошову суму еквівалентну 1 000,00 дол. США додатково до раніше переданої позивачем грошової суми відповідачу.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 13 липня 2015 року у справі № 502/288/14-ц стягнуто із ОСОБА_4 35 640,00 грн та вирішено питання судових витрат.

На підставі цього рішення суду, 04 лютого 2016 року Кілійським районним судом Одеської області видані виконавчі листи про стягнення з відповідача на користь позивача присуджених сум грошових коштів та судових витрат.

Постановою державного виконавця ВДВС Кілійського РУЮ від 21 березня 2016 року, в зв'язку зі сплатою ОСОБА_4 боргу за виконавчими документами, виконавче провадження закінчено.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача відповідно до статті 536 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами на рівні 18 % за депозитами в банках України.

Суд погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

За змістом статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, й про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

У частині другій статті 1214 ЦК України із посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Аналізуючи зазначені норми права, можна зробити висновок, що законодавець, передбачаючи можливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей, не визначив у законі або іншому акті законодавства його розмір. До того ж, беручи до уваги позадоговірний характер спірних грошових правовідносин, особи позбавлені можливості визначити такий розмір і в договорі.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 317 і частиною першою статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З урахуванням указаних норм міжнародного та національного права, виходячи з принципу верховенства права, закріпленого у частині першій Конституції України та пункті 1 частини третьої статті 2 ЦПК України, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, закріплених у статтях 3 та 8 ЦК України, підлягають нарахуванню проценти за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей на рівні облікової ставки Національного банку України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 із вищевикладених підстав та з огляду на те, що відсотки за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються на рівні облікової ставки Національного банку України, тоді як позивач просив стягнути відсотки на рівні 18 %, а тому з урахуванням того, що суд не зобов'язаний самостійно нараховувати відсотки, вимоги позивача є необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які скаржник посилається в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик