Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 463/543/17

провадження № 61-42319св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Міністерство юстиції України, орган опіки і піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Міністерство юстиції України, орган опіки і піклування в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання незаконним переміщення та утримання дитини, зобов'язання повернути дитину.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2011 року по 19 березня 2013 року. Під час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_3 Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 06 лютого 2014 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з її матір'ю-відповідачем ОСОБА_2 за місцем проживання останньої. Згідно з рішеннями Личаківського районного суду міста Львова від 2012 року та від 2013 року він сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 всіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, та додаткові витрати на дитину в розмірі 300,00 грн щомісячно до досягнення дитиною 3-х річного віку. Заборгованості чи недотримання порядку сплати зазначених коштів немає. Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_1, у супроводі матері ОСОБА_2 терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Цим же рішенням йому встановлено графік побачень з донькою ОСОБА_3, які було вирішено здійснювати в присутності матері ОСОБА_2 виключно у громадських місцях. Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 27 січня 2016 року бабусі дитини ОСОБА_4 був визначений графік побачень з онукою ОСОБА_3 в супроводі батька дитини ОСОБА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 20 грудня 2015 року ОСОБА_2 одноосібно, скориставшись рішенням суду, без його згоди та дозволу вивезла доньку за кордон у Французьку Республіку, де утримує дитину всупереч його волі як батька. Відповідач одноосібно змінила країну проживання дитини, соціальне, культурне та мовне середовище її існування, розвитку, виховання та проживання, без його відома, згоди та погодження, всупереч закону та інтересів дитини прийняла рішення щодо дитини, які впливають на її подальшу долю. Всі його прохання та вимоги щодо негайного повернення дитини в Україну до місця постійного проживання відповідачем проігноровано.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати незаконним переміщення та утримування неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території Французької Республіки, зобов'язавши ОСОБА_2 повернути неповнолітню ОСОБА_3 в Україну, визначивши граничний строк повернення 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 26 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним утримування ОСОБА_2 на території Французької Республіки неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути неповнолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця постійного проживання в Україні.

В решті вимог - відмовлено у зв'язку з їх безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 320,00 грн не сплаченого судового збору.

Рішення районного суду мотивовано тим, що переміщення матір'ю дитини за кордон у Французьку Республіку не слід вважати протиправним, оскільки таке відбулось на підставі чинного рішення суду. Але утримування дитини за кордоном є незаконним, оскільки рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку, а не зміну країни постійного проживання дитини без згоди батька. Неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом двох років перебуває безперервно у Франції, що свідчить про намагання ОСОБА_2 одноосібно змінити країну проживання дитини.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що протиставляючи інтереси дитини, яка прижилася в новому середовищі, у новій сім'ї, має право на проживання за межами України за рішенням суду до грудня 2018 року та інтерес батька, який полягає в тому, щоб мати можливість відвідувати її в Україні за місцем її постійного проживання у визначений судом час, суд вважає, що такі інтереси не є співвставні та при захисті виключно інтересів батька, інтереси дитини однозначно будуть порушені.

Так, змінивши місце проживання дитини (хоч і тимчасове, що визначене на три роки) не вказавши способу цієї зміни у рішенні, суд першої інстанції порушив як інтереси доньки сторін, так і інтереси відповідача, а також і інтереси другої її доньки та в деякій мірі слід вважати і її чоловіка.

Зрозумілим і очевидним є те, що малолітня дитина сторін самостійно повернутись та проживати без матері в Україну не може. Відповідно, повертаючи її в Україну, слід вирішити і питання зміни місця проживання (перебування) матері, оскільки місце проживання доньки визначено саме з нею. Мати на даний час опікується малолітньою донькою від другого шлюбу, якій три роки. Двоє дітей проживають у Франції, облаштували протягом кількох років свій побут. У батьків та дітей, склався свій уклад життя, зокрема, і сімейний.

Зважаючи на вказане, розрив вказаних сімейних стосунків, тобто виїзд матері із однією із дітей або з двома, або виїзд усієї сім'ї в Україну та необхідність налагодження нового побуту, пошук місця роботи, і створення ряду інших умов, що є необхідними для постійного проживання сім'ї із двома малолітніми дітьми є не співмірним із інтересами батька дитини для забезпечення йому побачень із донькою сторін у визначені судом періоди.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року та залишити в силі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 грудня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалено всупереч положенням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція). Повернення дитини в Україну не створить їй нестерпної обстановки, а навпаки - відповідає потребам та інтересам дитини, з огляду на потреби забезпечення її найкращих інтересів. Апеляційним судом не враховано практику Європейського суду з прав людини щодо повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Гаазької конвенції, відповідає пункту 1 статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що утримання дитини на території Французької Республіки є незаконним та відсутні обставини, передбачені Гаазькою конвенцією (статті 12, 13), для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційним судом обґрунтовано встановлено, що виїзд матері з малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення суду за межі України, а саме до Французької Республіки та перебування там з дитиною до 02 грудня 2018 року є таким, що відповідає закону, зокрема і положенням Гаазької конвенції. Підстави для анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матір'ю за кордоном незаконним та таким, що суперечить інтересам дитини, зобов'язання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце її проживання з батьком відсутні. Рішення апеляційного суду відповідає встановленим у справі обставинам є законним та обґрунтованим.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди установили, що 25 серпня 2011 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який у подальшому був розірваний згідно з рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 19 березня 2013 року. Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 У подальшому 01 жовтня 2013 року відповідач зареєструвала шлюб із ОСОБА_7

Між сторонами існували тривалий час спірні правовідносини щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 та участі батька в її утриманні, спілкуванні та вихованні.

Згідно з рішеннями Личаківського районного суду міста Львова від 27 грудня 2012 року та від 04 червня 2013 року позивач сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 всіх його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, та сплачував додаткові витрати на дитину в розмірі 300,00 грн щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 06 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з її матір'ю відповідачем ОСОБА_2 за місцем проживання останньої.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, виготовлення проїзних документів та отримання віз; та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи: органу опіки та піклування - Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення місця проживання дитини (справа №463/1855/15-ц) позов ОСОБА_2 задоволено. Надано дозвіл ОСОБА_2, на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_1, у супроводі матері ОСОБА_2, терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Надано дозвіл ОСОБА_2, на оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька ОСОБА_1 Надано дозвіл ОСОБА_2 на отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_1 Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено ОСОБА_1, графік побачень з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, які здійснювати в присутності матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, виключно в громадських місцях: у період з 01 червня по 30 вересня включно кожного року: - першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; - другу та четверту неділю місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; - щосереди з 14.00 год. до 18.00 год.; у період з 01 жовтня до 31 травня кожного року: - першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; - другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; - щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Вказане рішення переглянуте 02 грудня 2015 року в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та залишено без змін і відповідно набрало законної сили.

Відповідно до вищезазначеного судового рішення відповідач (мати дитини сторін) набула права на тимчасовий виїзд за межі України, зокрема і до Французької Республіки з малолітньою донькою сторін без згоди та супроводу батька (позивача по справі) у супроводі матері терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Вказаним рішенням як зазначено вище, також, надано право матері дитини на оформлення виїзних документів, а саме паспортних та візових.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1, посилався на те, що матір дитини одноосібно, на підставі рішення суду, яким їй надано право на тимчасовий виїзд за межі України з малолітньою донькою сторін без його згоди та супроводу вивезла доньку за кордон до Французької Республіки, де незаконно її утримує, всупереч його волі та бажанню, порушуючи його права на спілкування та виховання малолітньої доньки, а також його матері (бабусі дитини), враховуючи, також, і те, що їм за рішенням судів визначено графіки побачень з дитиною.

Відповідно до статті 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, на держави-учасниці покладено зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в місті Гаага (Нідерланди).

Статтею 2 Гаазької Конвенції 1980 року на договірні держави покладено зобов'язання вживати всіх належних заходів для повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Головний акцент Гаазької Конвенції 1980 року полягає в тому, що один з батьків або членів сім'ї не може самостійно приймати рішення про зміну постійного місця проживання дитини.

Результат системного аналізу частини першої статті 3 та інших статей Гаазької конвенції 1980 року дає підстави вважати, що судовий або адміністративний орган держави має розглядати дії батька чи матері як міжнародне викрадення дитини за сукупності таких умов:

- дитина мала постійне місце проживання в країні - учасниці Конвенції;

- дитина незаконно переміщена або утримується за кордоном з порушенням прав піклування за умови, що ці права ефективно здійснювалися до її переміщення;

- дитина не досягла 16-річного віку.

Статтею 5 Гаазької Конвенції 1980 року до поняття «права піклування» включені права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

У разі встановлення таких обставин згідно із зобов'язаннями за Гаазькою Конвенцією 1980 року дитину має бути негайно повернуто до держави її постійного місця проживання.

Зважаючи на те, що рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2015 року не виділено конкретні короткі періоди перебування дитини у супроводі матері за кордоном, однак зазначено про надання дозволу на тимчасовий виїзд терміном на три роки, тобто термін перебування дитини за кордоном у супроводі матері може тривати до 02 грудня 2018 року.

Таким чином апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виїзд матері з дитиною на підставі вказаного рішення за межі України, а саме у Французьку Республіку та перебування там з дитиною до 02 грудня 2018 року слід вважати таким, що відповідають вимогам закону.

Однак, не можна погодитись з висновком апеляційного суду про застосування до спірних правовідносин положень Гаазької конвенції, оскільки судом не враховано, що до 02 грудня 2018 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_2 перебуває за кордоном на законних підставах, зокрема на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2015 року, яке набрало законної сили, тому перебування неповнолітньої ОСОБА_3 на території Французької Республіки не є утриманням дитини у розумінні Гаазької конвенції. Позовні вимоги про повернення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію України до визначеного судом терміну є передчасними.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухваливши по суті правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Тому мотивувальну частину рішення апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року необхідно змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

З огляду на наведене, керуючись частиною першою та четвертою статті 412, статтями 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило