Справа № 128/2410/18
18 грудня 2018 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Ганкіної І.А.,
при секретарі Жигарової Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -
ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 У вказаній квартирі зареєстрований її син ОСОБА_2, який з 2000 року у квартирі не проживає, та на даний момент знаходиться за межами України. Комунальні послуги позивач сплачує виходячи з кількості двох мешканців, що створює необхідність сплати додаткових комунальних послуг за відповідача. Оскільки, у позивача скрутне матеріальне становище, вона бажає оформити субсидію, однак не може цього зробити, оскільки позивач є зареєстрованим у її квартирі. В зв'язку з зазначеними, позивач змушена звернутися до суду та просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловими приміщеннями та зняти його з реєстрації.
До суду позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про розгляд справи у її відсутність. Просить позов задовільнити.
Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з'явився без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином, в тому числі й шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на сайті судової влади, що підтверджується матеріалами справи.
Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у визначений судом строк до суду не подано.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Врахувавши думку позивача по справі, викладену у поданій до суду письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_1, що підтверджує свідоцтво про право власності на житло від 23.12.1998р. (а.с.11).
Згідно довідки про склад сім'ї квартирі також є зареєстрованим син власниці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
Згідно наданого суду акту від 30.05.2018 р. ОСОБА_2 у вищевказаному житлі не проживаж з 1999р., проживає у Росії.
Єдиною, хто проживає у квартирі є ОСОБА_1 (а.с.9).
З досліджених судом письмових доказів вбачається, що між сторонами по справі склалися житлові правовідносини.
Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей.
Відповідно до норм ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.
Будь-яких з обставин, передбачених вищевказаними нормами закону, по справі не встановлено. Відповідач не проживає за місцем реєстрації з 1999р. Поважних причин його відсутності за місцем реєстрації немає.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (шість місяців), провадиться в судовому порядку.
Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач по справі ОСОБА_2 право на користування житловим приміщенням, належними позивачці, втратив, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити повністю.
Щодо вимоги про зняття з реєстрації, суд враховує, що вказані вимоги не заявлені до суб'єкта владних повноважень, що має право на здійснення зняття з реєстрації. Оскільки, відповідача визначає та залучає до справи виключно позивач, або суд за вимогою позивача, суд вважає, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити за відсутністю вимоги до належного відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317,321,391,409 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 267, 268, 354 ЦПК України, суд, -
Позов задоволити частково.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1
В решті вимоги відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.А. Ганкіна