Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/7228/15-ц

провадження № 61-4010св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Омега Банк», публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у складі судді Шумейко О. І. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання права не вчиняти певні дії.

Позов мотивовано тим, що у квітні 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 60 тис. дол. США строком до 23 квітня 2037 року. На забезпечення належного виконання умов кредитного договору, того ж дня було укладено іпотечний договір, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. На виконання умов договору позивачем було сплачено заборгованість у розмірі 57 658,94 дол. США. У квітні 2015 року позивач отримав вимогу про дострокове погашення кредиту від ПАТ «Альфа-Банк», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором. Позивач звернувся до ПАТ «Альфа-Банк» з проханням надати докази придбання права вимоги за кредитним договором, однак відповіді від банку не отримав, докази надані не були.

Посилаючись на положення статей 516, 517 ЦК України, позивач просить визнати за ОСОБА_1 право не виконувати свого обов'язку за кредитним договором від 23 квітня 2008 року № 0703/0408/71-073 перед ПАТ «Альфа-Банк» до надання доказів переходу від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Альфа-Банк» прав у зобов'язанні, що випливають з вказаного кредитного договору.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частиною другою статті 517 ЦК України встановлено право боржника не виконувати свого обов'язку перед новим кредитором до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Таке право боржника встановлено чинним законодавством України та не потребує додаткового підтвердження у судовому порядку.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що матеріалами справи підтверджено, що під час виконання умов кредитного договору позичальник переуступив своє право вимоги за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта-Банк», який в подальшому уклав договір купівлі-продажу права вимоги з ПАТ «Альфа-Банк», тому місцевий суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено, що позивач під час дії кредитного договору отримав від ПАТ «Альфа-Банк» повідомлення про відступлення права вимоги, оскільки кредитор ПАТ «Сведбанк» не повідомив боржника про відступлення права вимоги на користь ПАТ «Альфа-Банк», про це позивачу стало відомо із вимоги останнього про досудове врегулювання спору. Крім того, у вказаній вимозі позивача додатково проінформували про те, що в ПАТ «Альфа-Банк» його кредитний договір переданий на обслуговування товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», відтак було не зрозуміло, хто саме початково набув права вимоги від ПАТ «Сведбанк». Всі ці обставини в сукупності стали підставою для звернення позивача із даним позовом. Отже, висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відступлення прав вимоги за кредитним договором. Суди при ухваленні рішення не з'ясували підтверджені доказами обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог. Ураховуючи, що 25 лютого 2016 року позивачем отримано вимогу ПАТ «Альфа-Банк» про те, що станом на 01 лютого 2016 року борг позивача складає 51 787,69 дол. США, банк не визнає право позивача не виконувати свого обов'язку до надання доказів переходу прав у зобов'язанні.

У запереченні на касаційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» зазначило про те, що суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах позивачем не зазначено, яким чином порушено його права. Право боржника не виконувати зобов'язання на користь нового кредитора встановлено нормами Цивільного кодексу України та не потребує додаткового підтвердження у судовому порядку. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 23 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 60 тис. дол. США, строком до 23 квітня 2037 року. Кредитні кошти призначені для придбання квартири АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначив, що з вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про досудове врегулювання спору від 13 квітня 2015 року йому стало відомо про те, що ПАТ «Альфа-Банк» придбало право вимоги за кредитним договором, уклавши договір купівлі-продажу кредитного портфелю з ПАТ «Сведбанк». При цьому раніше повідомлень з цього приводу на адресу позивача не надходило.

Установлено, що під час дії кредитного договору, позивач отримав від ПАТ «Альфа-Банк» повідомлення про відступлення права вимоги, датоване 18 червня 2012 року, у якому вказано, що ПАТ «Альфа-Банк» є новим кредитором за вищенаведеним кредитним договором. У зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з проханням надати докази переходу права вимоги до ПАТ «Альфа-Банк».

У відповідь на вказане звернення банком було надіслано копію виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», повідомлення про відступлення разом з додатком, де зазначені платіжні реквізити нового кредитора.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма міститься і в частині першій статті 4 чинного ЦПК України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судами не встановлено, що право позивача не виконувати свого обов'язку новому кредиторові, передбачене частиною другою статті 517 ЦК України, оспорюється або не визнається іншими особами, у тому числі відповідачами у справі, тому відсутні підстави для захисту такого права. Такі доводи позивача можуть бути запереченням у разі пред'явлення новим кредитором до нього позову про стягнення заборгованості.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик