Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/4591/16-ц

провадження № 61-19093св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, Гаражно-будівельний кооператив «Лівобережний»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року у складі судді Ластовки Н. Д. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Слободянюк С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, Гаражно-будівельного кооперативу «Лівобережний» (далі - ГБК «Лівобережний») про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 03 листопада1989 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2013 року. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь позивача ОСОБА_2 на утримання їхньої малолітньої доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що визначений розмір аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку малолітньої дитини.

Сторонами за час шлюбу було набуто майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль вартістю 150 000 грн; гаражний бокс АДРЕСА_1, вартістю 165 000 грн; гаражний бокс АДРЕСА_2 вартістю 140 000 грн; інше майно, загальною вартістю 142 000 грн. Однак сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу зазначеного майна, у зв'язку із цим, ОСОБА_2 звернулась з цим позовом до суду.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею, як співзабудовником право на збудовані нею у шлюбі із ОСОБА_3, але не прийняті в експлуатацію гаражні бокси АДРЕСА_1 вартістю 165 000 грн в цілому; НОМЕР_1 вартістю 140 000 грн в цілому.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено та в матеріалах справи відсутні докази належності зазначених об'єктів нерухомого майна - гаражних боксів в ГБК «Лівобережний» на праві власності сторонам спірних правовідносин, як і відсутні докази введення гаражних боксів в експлуатацію та докази їх державної реєстрації, тому відсутні правові підстави для здійснення поділу цього майна.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності на будь-яке будівництво без надання доказів того, що під це будівництво виділялася земельна ділянка, без відповідних дозволів державних органів на будівництво нерухомого майна. Крім цього, зазначив, що позивач належними та допустимими доказами не довела, що, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_3, вносила пайові внески до кооперативу чи доказів того, що нею придбавалися будівельні матеріали.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що гаражні бокси в ГБК «Лівобережний» збудовані позивачем та ОСОБА_3 за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, які фактично експлуатуються протягом тривалого часу відповідачем за своїм функціональним призначенням, але не приймаються до експлуатації і право власності на них не оформлено ОСОБА_3 з метою уникнення розподілу майна.

Суди не врахували, що позивач не є членом гаражно-будівельного кооперативу та позбавлена можливості здійснити вказані дії щодо прийняття до експлуатації і реєстрації права власності на гаражні бокси, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна. Гаражні бокси є незавершеним будівництвом і сторони в порядку поділу такого майна набувають рівного права на будівельні матеріали і конструкції.

Суди безпідставно відмовили в задоволенні заявлених клопотань представника позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, про огляд речових доказів за їх місцезнаходженням, про витребування доказів, про виклик свідка, про допит позивача як свідка, при цьому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову посилався саме на відсутність доказів, що підтверджують позовні вимоги ОСОБА_2

07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 03 листопада 1989 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2013 року.

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, набуте подружжя в період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Аналогічна норма міститься в статті 60 СК України за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи сторонами за час шлюбу було набуто майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль марки Mazda вартістю 150 000 грн; гаражний бокс АДРЕСА_1, вартістю 165 000 грн; гаражний бокс НОМЕР_1 в ГБК «Лівобережний» вартістю 140 000 грн; інше майно, загальною вартістю 142 000 грн, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 музичний центр з колонками, вартість системи в комплексі 10 000 грн; телевізор вартістю 4 000 грн; телевізор вартістю 2 000 грн; супутникова антена вартістю 4 000 грн; меблева стінка для гостинної вартістю 45 000 грн; м'який куточок зі шкіри вартістю 8 000 грн; журнальний столик вартістю 2 000 грн; холодильник вартістю 6 000 грн; кухонний куточок вартістю 8 000 грн; мікрохвильова піч вартістю 2 000 грн; посудомийна машина вартістю 2 000 грн; пральна машина вартістю 6 000 грн; кухонна електрична плита вартістю 8 000 грн; спальний гарнітур вартістю 12 000 грн; меблевий гарнітур дитячої кімнати вартістю 15 000 грн; кондиціонер вартістю 6 000 грн; МФУ лазерний вартістю 2 000 грн.

Положення статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею, як співзабудовником право на збудовані нею у шлюбі із ОСОБА_3, але не прийняті в експлуатацію гаражні бокси НОМЕР_1 і АДРЕСА_1.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Установлено, що ОСОБА_3 у 1996 році під час шлюбу з ОСОБА_2 був прийнятий в члени ГБК «Лівобережний», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території якого знаходяться гаражні бокси НОМЕР_1, № НОМЕР_2.

Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв'язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

Відповідно до довідки від 11 травня 2016 року, виданої головою правління ГБК «Лівобережний», ОСОБА_3 є членом ГБК «Лівобережний»; пайові внески в кооператив не вносились; на території кооперативу жодного гаража на праві власності за ОСОБА_3 немає.

Листом від 19 травня 2016 року Київським міським бюро технічної інвентаризації повідомлено, що гаражні бокси № НОМЕР_2, АДРЕСА_2 по АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстровані.

У зв'язку із складнощами у позивача в поданні доказів щодо належності сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме гаражних боксів НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 в межах судового розгляду цієї цивільної справи представником позивача ОСОБА_5 25 жовтня 2016 року подано заяву про забезпечення доказів до Дніпровського районного суду міста Києва, в який просив, зокрема провести огляд речових доказів за їх місцезнаходженням, а саме гаражних боксів в АДРЕСА_1; призначити судову будівельно-технічну експертизу щодо ступеню будівельної готовності незавершеного будівництвом гаражних боксів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року у задоволенні заяви про забезпечення доказів, відмовлено. Ухвала мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані про належність об'єктів предмета спору, гаражних боксів НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташованих в ГБК «Лівобережний, на праві власності відповідачу ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд фактично вирішив спір по суті без з'ясування усіх обставин справи.

Таким чином, суди не встановили коли та ким були побудовані гаражні бокси НОМЕР_1, № НОМЕР_2, що знаходяться у ГБК «Лівобережний» за адресою: АДРЕСА_1 Враховуючи, що згідно з довідкою від 30 червня 2016 року, виданої головою правління ГБК «Лівобережний», ОСОБА_3 є членом ГБК «Лівобережний» з 1996 року згідно з поданою заяви.

Не звернули уваги, що в матеріалах справи відсутні докази будівництва гаражних боксів іншими особами ніж сторони спору.

Суди попередніх інстанцій не навели умотивованих обґрунтувань на спростування цих доводів і за відсутності інших належних та допустимих доказів поклали в основу судового рішення лише інформацію надану головою правління ГБК «Лівобережний», доводи якого є суперечливими.

Отже, вказуючи на наявність у подружжя спірного майна гаражних боксів ОСОБА_2 і заявляла вищевказані клопотання з метою підтвердження підстав для задоволення позовних вимог. Вказуючи, що такі неправомірні дії голови правління ГБК «Лівобережний» ОСОБА_6 спрямовані на унеможливлення подання позивачем до суду доказів у цій цивільній справі, щодо майна набутого за час шлюбу з ОСОБА_3, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Проте, суд першої інстанції під час розгляду справи не надав належної оцінки усім доводам позовної заяви, не навів у своєму рішенні мотивів їх відхилення, при цьому залишив поза увагою, що у позивача є складнощі в поданні доказів щодо належності сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме гаражних боксів НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у ГБК «Лівобережний» за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до статті 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище позивач просила визнати за нею, як співзабудовником право на збудовані нею у шлюбі з ОСОБА_3, але не прийняті в експлуатацію гаражні бокси, які знаходяться в ГБК «Лівобережний». Тому, об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому, під час розгляду справи судами зроблено висновок, що позивачем не доведено суду те, що вона, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_3, вносила пайові внески до кооперативу чи доказів того, що нею придбавалися будівельні матеріали.

Разом з тим, стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не надали належної оцінки усім доводам позовної заяви, не навели у своєму рішенні мотивів відхилення аргументів про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи. Крім того, протокольною ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 відмовлено у задоволенні усіх вищезазначених клопотань про забезпечення доказів представника позивача заявлених з метою доведення обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог та повного і всебічного з'ясування всіх фактичних обставин.

Ухвалюючи оскаржене рішення, місцевий суд в силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин. Не встановив обсяг нажитого спільно майна та джерело і час його придбання.

Отже, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не навів обґрунтованих висновків на спростування доводів апеляційної скарги, отже не встановив усіх обставин справи, тому передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилалася позивач на їх обґрунтування, висновок суду про відмову у задоволенні позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

отже, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик