Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 753/259/16-ц

провадження № 61-4443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - виробничий кооператив «Контакт-90»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у складі судді: Вовка Є. І. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року виробничий кооператив «Контакт-90» (далі - ВК «Контакт-90») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 22 фінансової допомоги (позики) від 03 жовтня 2008 року, зобов'язання за яким позивач виконав повністю і надав відповідачу позику на суму 70 000 грн, за умови її повернення до 31 жовтня 2013 року. Отримання відповідачем вказаних коштів від позивача як позики, підтверджується письмовою розпискою від 03 жовтня 2008 року. Відповідач свої зобов'язання не виконав належним чином та не повернув позивачу грошову суму позики.

Тому позивач просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції - 125 269,20 грн; 3% річних - в сумі 4 493,42 грн; пеню - 34 957,81 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто на користь ВК «Контакт-90» з ОСОБА_2: суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції - в сумі 125 269,20 грн; 3% річних - в сумі 4 493,42 грн; пеню - в сумі 34 957,81 грн; судові витрати у виді судового збору в сумі 2 470,81 грн.

Рішення судів мотивовані тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, а тому позов слід задовольнити.

У липні 2016 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, в якій просить ухвалу апеляційного суду скасувати та направити справу на новий апеляційний розгляд. При цьому посилається на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: що суд першої інстанції не мав права виносити заочне рішення, оскільки відповідач повідомив про поважність причин відсутності; надана розписка не відповідає вимогам закону щодо її оформлення; гроші за договором позики не передавались; позивач взагалі не мав права укладати договір позики, оскільки такий вид діяльності як надання фінансової допомоги не відноситься до видів діяльності кооперативу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 липня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

У постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року у справі № 6-79цс12 зроблено висновок, що «договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України».

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 22 фінансової допомоги (позики) від 03 жовтня 2008 року, зобов'язання за яким позивач виконав повністю та надав відповідачу позику на суму 70 000 грн, за умови її повернення до 31 жовтня 2013 року. Надання позики підтверджується розпискою від 03 жовтня 2008 року.

Встановивши, що розписка від 03 жовтня 2008 року підтверджує отримання ОСОБА_2 грошових коштів на підставі договору № 22 фінансової допомоги (позики) від 03 жовтня 2008 року від виробничого кооперативу «Контакт-90», а ОСОБА_2 порушив умови договору і не повернув отриману грошову суму, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права виносити заочне рішення, оскільки відповідач повідомив про поважність причин відсутності.

Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

В матеріалах справи міститься повідомлення про вручення рекомендованого листа з копією позову та ухвали про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання на 14 березня 2016 року о 11 год 40 хв, яке отримане 03 березня 2016 відповідачем ОСОБА_2 (а. с. 18). 14 березня 2016 року було складено довідку про те, що сторони не з'явилися в судове засідання об 11 год 40 хв (а. с. 24). В матеріалах справи міститься два клопотання представника ОСОБА_3 про перенесення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю в іншому процесі із відміткою про їх отримання судом першої інстанції 14 березня 2016 року о 12 год 47 хв (а. с. 29) та о 14 год 43 хв (а. с. 33).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2016 року було зупинене виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, колегія суддів поновлює виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило