Справа № 182/1577/17
Провадження № 2/0182/485/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.09.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді - Рунчевої О.В., секретаря - Нагаєвої Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна боржника,-

В С Т А Н О В И В:

28 березня 2017 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, мотивуючи його наступним.

13 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-306/022/2008, за яким останній було надано кредит у розмірі 33314,02 Швейцарських франків.

13 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PML-306/022/2008, за яким остання передала банку в іпотеку двокімнатну квартиру за адресою - АДРЕСА_1.

Так право іпотекодержателя на першочергове задоволення своїх вимог з предмета іпотеки зареєстроване у реєстрі за № 14/160, про що зазначено у договорі іпотеки.

25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю відповідно до якого, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли наступні права : права вимоги сум основного боргу, право вимоги сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, право вимоги штрафних санкцій, право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу. У переліку договорів, за якими Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступив зазначені права Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» зазначений кредитний договір № ML-306/022/2008 від 13 лютого 2008 року, що містяться за порядковим № 124.

Також 12 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право звертати стягнення на предмет іпотеки, зазначений у договорі іпотеки.

Позивач зазначає, що на підставі вищевикладеного має право вимоги до ОСОБА_1 та право звертати стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою - АДРЕСА_1.

05 серпня 2013 року постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 липня 2013 року відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції за виконавчим провадженням № 39045809, було накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1, у тому числі на спірну квартиру та заборонено відчуження арештованого майна боржника, номер запису обтяження 2007939.

21 квітня 2016 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 квітня 2016 року відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції за виконавчим провадженням № 50892584 було накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1, у тому числі на спірну квартиру та заборонено відчуження арештованого майна боржника номер запису про обтяження 14265955.

На теперішній час між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та ОСОБА_1 досягнуто домовленість про добровільний продаж предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-306/022/2008 від 13 лютого 2008 року.

Посилаючись на ст.ст. 1,3, 36-39 Закону «Про іпотеку», ст. 59 Закону «Про виконавче провадження» позивач вважає, що на теперішній час накладені постановами відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 19 липня 2013 року та 19 квітня 2016 року у виконавчих провадженнях № 39045809, № 50892584 арешти підлягають скасуванню, оскільки порушують права позивача, як іпотекодержателя та унеможливлюють добровільний продаж іпотечного майна в рахунок задоволення його вимог за відповідним кредитним договором.

На підставі викладеного просять суд: зняти арешт з нерухомого майна - двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, що був накладений постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 липня 2013 року відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції за виконавчим провадженням № 39045809 та вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження за № 2007939;

- зняти арешт з нерухомого майна - двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, що був накладений постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 квітня 2016 року відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції за виконавчим провадженням № 50892584 та вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження за № 14265955.

З огляду на пункт 1 Розділу 6 Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - Закон № 2147- VIII), цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Постановою Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 № 2 днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року.

Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже після набрання чинності Законом № 2147-VІІІ справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав на адресу суду заяву про слухання справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, надала на адресу заяву про розгляд справи за її відсутності. Також ОСОБА_1 у заяві просить для відмови у задоволені позову застосувати строк позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України (а.с.109).

Від представника відповідача ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява здійснити розгляд справи за його відсутності та заява про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.108, а.с.110-113).

Від начальника Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши копію виконавчого провадження № № 5089258, суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні встановлено, що13 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-306/022/2008, за яким останній було надано кредит у розмірі 33 314,02 Швейцарських франків (а.с. 6-9).

13 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PML-306/022/2008, посвідчений Романенко С.О., нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 14/160, за яким ОСОБА_1 передала банку в іпотеку двокімнатну квартиру за адресою - АДРЕСА_1 (а.с. 10-13).

25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю відповідно до якого, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли наступні права: права вимоги сум основного боргу, право вимоги сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, право вимоги штрафних санкцій, право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу. У переліку договорів, за якими Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступив зазначені права Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» зазначений кредитний договір № ML-306/022/2008 від 13 лютого 2008 року, що містяться за порядковим № 124.

Також 12 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право звертати стягнення на предмет іпотеки, зазначений у договорі іпотеки (а.с. 14-25).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 80240271, сформованої станом на 13 лютого 2017 року вбачається, що у відношенні боржника ОСОБА_1:

- обрано вид обтяження арешт нерухомого майна 05 серпня 2013 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 39045809 виданої 19 липня 2013 року Відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції. Особа, в інтересах якої встановлено обтяження - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»;

- обрано вид обтяження арешт нерухомого майна 21 квітня 2016 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 50892584 виданої 19 квітня 2016 року Відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції. Особа, в інтересах якої встановлено обтяження - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Надра» (а.с. 25-26).

Відповідно до повідомлення начальника Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 від 16 січня 2018 року № 1500, виконавче провадження № 39045809 завершено 25 червня 2014 року та знищено згідно доручення № 1 від 03 січня 2018 року начальника відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 53).

Згідно копії виконавчого провадження № 50892584, яке відкрито на підставі виконавчого листа № 2/0182/427 від 25 березня 2016 року, постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 12 грудня 2017 року, виконавчий лист повернуто Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «Надра» на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 54-74).

Так, за змістом статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

Частиною 1 ст. 29 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що обтяжував має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з ч.4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що позивач має переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог за рахунок реалізації заставленого майна і накладення арешту на предмет обтяження є перепоною для реалізації позивачем предмета іпотеки, що є порушенням його майнових прав і інтересів.

В той же час, відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України на час виникнення спірних правовідносин) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

За змістом ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" від 3 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Пунктом 5 вказаної вище Постанови роз'яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України ( у редакції що діяла на момент пред'явлення позову до суду).

Таким чином, арешт майна, який не повязаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» вимог щодо визнання за ним права власності на предмет іпотеки або задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі не заявляло та відповідних обставин суду першої інстанції не доводило.

У даному випадку позивач звернувся до суду не зі скаргою в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а з позовом, у тому числі зазначивши у якості відповідача Нікопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Отже, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зняття арешту з цього майна є безпідставними.

Поряд з цим, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 80240271, сформованої станом на 13 лютого 2017 року вбачається, що окрім накладеного в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТ Факторінг Україна арешту майна від 05 серпня 2013 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 39045809 виданої 19 липня 2013 року Відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції» також є арешт нерухомого майна боржника від 21 квітня 2016 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 50892584 виданої 19 квітня 2016 року Відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції. Особа, в інтересах якої встановлено обтяження - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Надра»

Суд враховує роз'яснення п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», згідно якої, позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Отже належними відповідачами в даній справі мають бути також стягувачі у виконавчих провадженнях, в рамках яких накладався арешт на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, оскільки можливим задоволенням позову у такій справі буде вирішено питання про права і обов'язки цих осіб щодо спірного майна.

Відповідно до ст. 51, 175 ЦПК України, саме на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у справі відповідача чи замінити первісного позивача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Разом з тим, позивачем у відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ст.81 ЦПК України не надано доказів, щодо згоди особи стягувача у виконавчому провадженні ВП № 50892584, в рамках якої виносилась постанова державного виконавця від 19 квітня 2016 року року про зняття арешту спірного майна, а також не заявлялось клопотань про витребування відповідних доказів.

Також позивачем у відповідності до ст. 51 ЦПК України не заявлялось клопотань по залучення стягувача у виконавчому провадженні в якості співвідповідача.

Посилання позивача на досягнення домовленості з ОСОБА_1 про добровільний продаж предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості спростовуються матеріалам справи та до уваги судом не приймаються.

За вказаних обставин, а також враховуючи відсутність у суду процесуальної можливості за власної ініціативи витребовувати докази, а також вирішувати питання в порядку ст. 51 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, як недоведених належними доказами та заявлених не до всіх належних відповідачів, прав яких стосується предмет спору.

Крім того, судом встановлено, що представником відповідача ОСОБА_4 було подано заяву про застосування строків позовної давності зокрема до арешту від 05 серпня 2013 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 39045809 виданої 19 липня 2013 року Відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції. На його думку, останній день для звернення до суду у позивача з даного приводу був 05 серпня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п.12 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Обставини накладення арешту на майно 05 серпня 2013 року, та підстав за яких його було вчинено, а також щодо обізнаності позивача по справі щодо його наявності саме 05 серпня 2013 року або раніше ніж було отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачем суду не було надано, докази з даного приводу в матеріалах справи відсутні, виконавче провадження № 39045809 знищено у зв'язку з закінченням терміну зберігання, а відтак у суду немає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна боржника слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 79, 81, 82, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна боржника - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: О. В. Рунчева