Провадження № 22-ц/802/254/18 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року місто ОСОБА_1

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Русинчук М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника ВДВС - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_3, заінтересована особа - стягувач Публічне акціонерне товариство «ОТП Факторинг», на постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору, за апеляційною скаргою Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даною скаргою, мотивуючи тим, що на виконанні у Першому ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 52488574 з виконання виконавчого листа № 2-5565-09 від 03 лютого 2010 року, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області на підставі рішення суду щодо стягнення солідарно з ОСОБА_3 як основного боржника на користь ПАТ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором у сумі 217014,17 грн.

24 травня 2018 року головним державним виконавцем Першого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 було винесено постанову про повернення виконавчого документа на підставі п.3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з відмовою стягувача від нереалізованого на третіх торгах майна боржника.

06 червня 2018 року цим же державним виконавцем на підставі статтей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 217 101 грн 41 коп.

Заявник вважала, що зазначена постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки з моменту відкриття виконавчого провадження і до повернення виконавчого документу будь-які грошові кошти на користь стягувача боржником не перераховувались та в примусовому порядку державним виконавцем не стягувались, тобто фактичного стягнення будь-яких коштів у виконавчому провадженні не було, а тому державний виконавець не мав права на винесення постанови про стягнення з неї виконавчого збору, так як виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, а також повернення виконавчого документа було здійснено на підставі п.3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку з відмовою стягувача від нереалізованого на третіх торгах майна боржника.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору від 06 червня 2018 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2018 року скаргу задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору від 06 червня 2018 року у виконавчому провадженні № 52488574 по виконанню виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 03 лютого 2010 року про стягнення з ОСОБА_3 як основного боржника на користь ПАТ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором в сумі 2 171 014,17 грн.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, Перший відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала постановлена із порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у звязку з чим вказана ухвала підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення скарги ОСОБА_3 та визнання дій державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору незаконними, оскільки згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір підлягає стягненню незалежно від того, чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом органами державної виконавчої служби. Виконавчі дії державним виконавцем по виконанню виконавчого листа від 03 лютого 2010 року, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області, вчинялися та були проведені відповідно до вимог закону, а тому винесення постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору з боржника було здійснено правомірно. Також судом не було враховано, що виконавче провадження було завершено на підставі п.3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з чим настають наслідки, які передбачені ч. 3 ст. 40 даного Закону, а також не взято до уваги, що ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду.

12 грудня 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначала, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку обставинам справи та постановлено вмотивоване та обґрунтоване судове рішення. Вказує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому листі сум. При цьому виконавчий збір обраховується лише як 10% від розміру фактично стягнутих сум. Державним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь стягувача жодних сум, присуджених за виконавчим документом. Відтак, підстав для стягнення виконавчого збору у державного виконавця не було, оскільки виконавчий збір може обраховуватися лише від розміру фактично стягнутих сум. Підставою для завершення виконавчого провадження стало не фактичне стягнення державним виконавцем присуджених за виконавчим листом сум, а повернення виконавчого документа на підставі статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, оскільки фактичного стягнення державним виконавцем з боржника на користь стягувача присуджених за виконавчим документом сум не відбулось, то підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 06 червня 2018 року у державного виконавця не було. Разом з тим, вважає, що ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» не зобовязує сторону звертатися зі скаргою до адміністративного суду, оскільки виконавче провадження здійснювалося на виконання рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є судове рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду мотивована тим, що постанова державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за виконавчим листом від 03 лютого 2010 року будь-якого фактичного стягнення з боржника на користь стягувача не відбулося, а тому підстави для стягнення виконавчого збору з боржника в розмірі, який визначений у постанові, у державного виконавця були відсутні.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про стягнення виконавчого збору винесена головним державним виконавцем Першого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 06 червня 2018 року, тобто під час дії редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VІІІ.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 05.10.2016 р.) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Частиною другою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У справі, що розглядається, суд не звернув уваги на те, що спір у цій справі є публічно-правовим, оскільки заявник оспорює постанову державного виконавця від 06 червня 2018 року про стягнення з боржника виконавчого збору, прийнятої після набрання вказаним вище Законом України чинності.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, утому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 30 травня 2018 року у справі № 815/225/16 (провадження № 11-177апп18); від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною другою цієї статті визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обовязковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 п.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права та на підставі ст.377 ЦПК України суд частково задовольняє апеляційну скаргу та вважає за необхідне закрити апеляційне провадження у даній справі.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ВДВС судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1762 грн.

Керуючись ст. 255, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2018 в даній справі скасувати.

Провадження у даній справі за скаргою боржника ОСОБА_3, заінтересована особа - стягувач Публічне акціонерне товариство «ОТП Факторинг», на постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 про стягнення виконавчого збору закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Першого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області понесені судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді