Справа № 464/3816/17
пр.№ 2/464/236/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.07.2018 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Рудакова І.П.

за участю секретаря судового засідання Добрій О.-В.В.,

справа № 464/3816/17,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за участю представників учасників справи:

представник позивача - ОСОБА_3 не з'явився,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 у якому просить: стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2013 року № б/н у розмірі 13655,47 грн, з яких: 471,99 грн - заборгованість за кредитом, 9157,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2900,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, штрафи - 500,00 грн (фіксована частина) та 771,00 грн (процентна складова); судовий збір у розмірі 1600,00 грн покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі кредитного договору від 13.09.2013 відповідачу надано кредит у розмірі 5000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 відсотків на рік за користування кредитом від суми залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном порвення, що відповідає строку дії картки. Відповідачем умови кредитного договору не виконувались, внаслідок чого станом на 30.04.2017 утворилась заборгованість у спірному розмірі, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_2 Відтак, у відповідності до ст. ст. 526, 527, 530, 549, 629, 1054 Цивільного кодексу України та умов кредитного договору, просить позов задовольнити повністю. Разом із тим, просить вирішити питання про розподіл судових витрат, згідно з ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

19 червня 2017 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

Судові засідання неодноразово відкладались за клопотаннями відповідача та його представника, які подавались останніми до суду з поважних причин.

У судовому засіданні сторона відповідача стисло виклала зміст і підстави своїх заперечень щодо предмету позову та надала пояснення, аналогічні змісту письмових від 02.07.2018. Так, заперечили факт підписання кредитного договору та отримання кредиту зі сплатою 30 % річних. Відповідач не підписував тарифи обслуговування банківських карток, про які йому нічого не відомо, що підтверджено відсутністю відміток в анкеті-заяві. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не підписував Умов користування та правил надання банківських послуг та Тарифи банку, тому останні не можуть бути складовою частиною спірного кредитного договору Разом із тим, у анкеті-заяві відсутність відмітки про розмір отримання бажаного розміру кредитного ліміту по платіжній картці. Разом із тим, відповідач у письмових поясненнях заявив клопотання про застосування загального і спеціального строку позовної давності до основної вимоги про стягнення штрафних санкцій, у відповідності до вимог ст. ст. 257, 261, 266 Цивільного кодексу України.

Представник позивача ОСОБА_5 разом із позовною заявою подав клопотання про слухання справи у його відсутності; просить повністю задовольнити позовні вимоги та у разі неявки відповідача без поважних причин не заперечує проти заочного вирішення справи.

Суд, із згоди сторони відповідача, вважає за можливе провести судовий розгляд справи у відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, 13 вересня 2013 року ОСОБА_2, звернувся з письмовою анкетою-заявою (б/н) до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про надання йому кредиту у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві відповідач висловив згоду з тим, що заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та банком договір про надання банківських послуг /арк. спр.5/.

Таким чином, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Таким чином, кредитодавець взяті на себе зобов'язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу у вигляді кредитного ліміту на кредитну картку, тобто надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Щодо виконання зобов'язань за кредитним договором від 13.09.2013 відповідачем ОСОБА_2, то останній ухиляється від їх виконання.

Так, відповідно до розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором заборгованість ОСОБА_2 станом на 30.04.2017 склала 471,99 грн - заборгованість за кредитом, 9157,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом. Таким чином, із розрахунку судом встановлено, що відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями. Відтак, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст.527, 1054 Цивільного кодексу України відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, хоча ст.629 цього Кодексу визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Жодних заперечень щодо сум зазначених заборгованостей чи власного розрахунку відповідачем не подано. Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості приймаються судом до уваги, як такий що здійснений позивачем правильно, з дотриманням умов кредитного договору.

Відтак, враховуючи, що відповідач взятих на себе кредитних зобов'язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, суд прийшов переконання, що позовні вимоги позивача у частині стягнення з відповідача заборгованості за договором кредиту у розмірі 471,99 грн та заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 9157,03 грн - є обґрунтованими.

Таким чином, суд приймає аргументи позивача, що наведені останнім як підстави для стягнення заборгованості за кредитом та по процентам за користування кредитом, яка виникла за кредитним договором від 13.09.2013 № б/н, адже такі стверджуються належними і допустимими доказами.

Щодо частини позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд прийшов наступного.

Суд установив, що відповідачу за спірним кредитним договором позивачем нараховано заборгованість за пенею та комісією у розмірі 2900,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн (фіксована частина) та 626,45 грн (процентна складова). Ці обставини підтверджено розрахунком заборгованості, що міститься у матеріалах справи /арк. спр. 4/.

Відповідно до ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ст.549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Аналогічне положення щодо сплати штрафу передбачено п. 2.1.1.7.6 кредитного договору.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.3 ст.551 цього Кодексу розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, суд прийшов переконання, що оскільки позивачем здійснено розрахунок заборгованості по пені та комісії, який значно перевищує прострочену заборгованість з оплати кредиту, так як заборгованість по кредиту становить лише 471,99 грн, а сума пені 2900,00 грн., тобто у кілька раз перевищує розмір збитків, а відтак є неспівмірним із сумою основного боргу, а тому суд прийшов висновку, що розмір неустойки у вигляді пені необхідно зменшити до розміру заборгованості за кредитом, тобто до суми 471,99 грн.

Разом із тим, згідно з ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору № б/н від 13 вересня 2013 року передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час умовами кредитного договору також передбачена сплата штрафів фіксованої частини та процентної складової.

Відтак, оскільки відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що одночасне застосування одного виду цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення у вигляді штрафу і пені свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, а відтак частину позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 626,45 грн (процентна складова) задоволенню не підлягають, а тому у цій частині позовних вимоги необхідно відмовити.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача, підлягає захисту, шляхом частково задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача: заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2013 року № б/н в розмірі 10101,01 грн, з яких: 471,99 грн - заборгованість за кредитом; 9157,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 471,99 грн - заборгованість за пенею.

Щодо аргументів відповідача наведених у письмових поясненнях від 02.07.2018, а саме:

заперечення факту підписання тарифів обслуговування банківських карток, Умов користування та правил надання банківських послуг та Тарифи банку; відсутність відмітки у анкеті-заяві про отримання бажаного розміру кредитного ліміту по платіжній картці, суд прийшов наступного.

Суд установив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.com.ua, складає між ним та банком договір про падання банківських послуг, що підтверджується підписом у анкеті-заяві. Разом із тим анкетою-заявою відповідача підтверджується той факт, що останній був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі /арк. спр.5/.

Факт отримання ОСОБА_2 платіжної картки банку стверджується відповідними фотографіями (фото клієнта з продуктом/картою) долучених ПАТ КБ «Приватбанк» до матеріалів справи /арк. спр. 66, 67/.

Разом із тим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається активне користування відповідачем кредитною карткою, що включало у себе як зняття кредитних коштів, так і поповнення картки /арк. спр. 59-64/.

Укладення кредитного договору у даному випадку здійснюється за принципом укладання банком і клієнтом договору приєднання (ст.634 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Ч.2 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку.

Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до договору відповідача, дія останнього підтверджується фактом користування ОСОБА_2 картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч.2 ст. 642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Таким чином, аналізуючи положення вказаних норм та встановлені з цього питання обставин, суд прийшов переконання, що аргументи відповідача про відсутність його підпису на вказаних документах не знайшли свого підтвердження; судом встановлено обставини отримання кредитних коштів, а тому суд прийшов висновку, що договір був укладений у належній формі з дотриманням вимог ст. ст. 638, 639 Цивільного кодексу України.

Щодо заяви сторони відповідача про застосування загального і спеціального строку позовної давності до основної вимоги про стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. ст. 257, 258, 261, 266 Цивільного кодексу України, яка викладена у письмових поясненнях від 02.07.2018, суд прийшов наступного.

Відповідач покликається на обставини, що заборгованість за спірним кредитним договором виникла 26.04.2014, що убачається із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 13.09.2013, тобто саме тоді виникло у позивача право у позивача на звернення. Проте, позивач звернувся до суду із позовом лише 30.04.2017, тобто з пропуском строку позовної давності.

Однак, такі твердження відповідача не знайшли свого підтвердження у суді, з огляду на таке.

Суд установив, що відповідно до п. 1.1.7.31 спірного кредитного договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років /арк. спр. 20/. Таким чином, відповідач підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, погодив із позивачем збільшення строку позовної давності до 50 років.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом із тим, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 259 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

В силу ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що оскільки ОСОБА_2 приєднався до Умов і Правил, пунктом 1.1.7.31 яких передбачено, що строк позовної давності щодо вимог банку про повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагород, неустойки штрафу, пені, витрат банку становить 50 років, а відтак між сторонами укладено договір про збільшення позовної давності, тому загальна та спеціальна позовна давність за вимогами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до відповідача про стягнення пені не сплила.

Відтак, аргументи відповідача щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення штрафних санкцій не знайшли свого підтвердження у судових засіданнях, адже у відповідності до ст.81 ЦПК України жодних доказів цього не подано, а тому суд відхиляє аргументи відповідача щодо застосування строку позовної давності, а тому суд прийшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня.

Таким чином, суд вважає, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою 31 травня 2017 року не було порушено строки позовної давності.

Відтак, судом не засовуються норми права, що містяться у ст.ст. 257, 261, 266 Цивільного кодексу України, на які посилається відповідач, з вищевикладених мотивів.

Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми статей 526, 527, 530, 549, 629, 1054 Цивільного кодексу України, які регулюють спірні кредитні правовідносини та на які вірно посилався позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у поданому позові.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1600,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи /арк. спр. 1/. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пропорційно задоволеним позовних вимог судовий збір у сумі 1168,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2013 року № б/н в розмірі 10101,01 грн, з яких: 471,99 грн - заборгованість за кредитом; 9157,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 471,99 грн - заборгованість за пенею.

В решті позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором від 13 вересня 2013 року № б/н заборгованість за пенею в розмірі 2428,01 грн та суми штрафів нарахованих через несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 568,20 грн. (процентна складова) - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір у сумі 1168,00 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження - 01001, м.Київ, вулиця Грушевського,1Д, ;

відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання - 79034, АДРЕСА_1, РНОКППФО НОМЕР_1.

Повне судове рішення складено 05 липня 2018 року.

Суддя І. П. Рудаков