Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 308/8568/16-ц

провадження № 61-2721св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Готри Т. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 11 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 59/22-07, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 40 000,00 дол. США, які зобов`язувалася повернути в строк та на умовах, передбачених договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 566/12-07, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався відповідати у повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за договором про іпотечний кредит № 59/22-07.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за договором про іпотечний кредит № 59/22-07 від 11 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 26 липня 2016 року становить 4 346,41 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату розрахунку складає - 107 737,70 грн, а саме: заборгованість за кредитом - 2 317,92 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 57 456,01 грн; заборгованість за процентами -

1 124,40 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 27 871,34 грн; заборгованість по пені - 904,09 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 22 410,35 грн.

Ураховуючи, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 59/22-07 від

11 грудня 2007 року, яка станом на 26 червня 2015 року становила

246 746,83 грн, та складалась з: 231 703,34 грн - заборгованості за кредитом; 12 708,95 грн - заборгованості за процентами; 2 334,54 грн - пені, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів наявну станом на

26 липня 2016 року заборгованість зі сплати процентів у розмірі 27 871,34 грн, а також пеню за останні 12 місяців у розмірі 834, 25 грн.

Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 59/22-07 від 11 грудня 2007 року, яка станом на 26 липня 2016 року становить 28 705,59 грн та складається з заборгованості за процентами у розмірі 27 871,34 грн та пені у розмірі

834,25 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

27 квітня 2017 року заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2017 року скасовано.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 14 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з моменту прийняття судом рішення про дострокове стягнення кредиту нарахування процентів за користування кредитом припиняється, а тому вимоги позивача про стягнення процентів, нарахованих після ухваленого рішення суду, не підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь

ПАТ «АльфаБанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від

11 грудня 2007 року у розмірі 28 705,59 грн, з яких: 27 871,34 грн - заборгованість зі сплати процентів; 834,25 грн - пеня.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд обгрунтовував своє рішення тим, що за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області суду від

18 березня 2016 року заборгованість за кредитним договором стягнута станом на 26 червня 2015 року, зазначене судове рішення боржник виконав 28 березня 2016 року, а тому банк відповідно до статей 599, 611 ЦК України має право нараховувати проценти та пеню за кредитним договором з

27 червня 2015 року по день фактичного виконання зобов'язання за договором, тобто до 28 березня 2016 року.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2018 року,

ОСОБА_1, ОСОБА_2 просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року вже було вирішено спір про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 59/22-07 від 11 грудня 2007 року, яке виконано, при цьому позивач не скористався своїм правом, передбаченим статтею 31 ЦПК України

2004 року на збільшення розміру позовних вимог. Ураховуючи, що указане судове рішення виконано у повному обсязі 28 березня 2016 року, кредитний договір припинив свою дію на підставі статті 599 ЦК України, а тому позивач немає права на повторне звернення до суду з позовом з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 грудня 2007 року між

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та

ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 59/22-07, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 40 000,00 дол. США, із сплатою 11 процентів річних та з кінцевим терміном повернення кредиту та сплати процентів не пізніше 10 грудня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 566/12-07 від 11 грудня 2007 року, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов'язався відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за договором про іпотечний кредит № 59/22-07 від 11 грудня 2007 року.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило на користь ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги по кредитних договорах, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, в тому числі і по договору про іпотечний кредит № 59/22-07 від 11 грудня 2007 року, укладеному між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 59/22-07 від 11 грудня 2007 року станом на 26 червня 2015 року в розмірі 246 746,83 грн, а саме: заборгованість за кредитом - 231 703,34 грн; заборгованість за процентами - 12 708,95 грн; заборгованість за пенею - 2 334,54 грн.

28 березня 2016 року ОСОБА_1 на виконання зазначеного судового рішення сплатила заборгованість у розмірі 246 746,83 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 514 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 10 грудня 2027 року включно.

Звертаючись у 2015 році до суду з позовом про стягнення усієї заборгованості за договором про іпотечний кредит, ПАТ «Альфа-Банк» змінило строк виконання основного зобов'язання, а тому з моменту пред'явлення указаної позовної вимоги припинилось і право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18).

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції про те, що право на нарахування процентів належить кредитору до повного погашення заборгованості за кредитом відповідно до статті 599 ЦК України, є помилковим.

Крім того, судом апеляційної інстанції безпідставно стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит солідарно з позичальника та поручителя.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Підстави для припинення поруки передбачені статтею 559 ЦК України. При цьому строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Суд при ухваленні рішення про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя зобов'язаний перевірити чинність договору поруки та відсутність підстав, передбачених статтею 559 ЦК України, для її припинення.

Суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не звернув уваги на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року відмовлено у стягненні заборгованості із поручителя за договором про іпотечний кредит від

11 грудня 2007 року на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, у зв'язку із пропуском строку для пред'явлення вимоги до поручителя.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, не перевірив правових підстав для стягнення процентів за договором, нарахованих після пред'явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому не підлягає залишенню в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється з моменту ухвалення рішення суду, а не з пред'явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася та сплати процентів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог

ПАТ «Альфа-Банк».

Керуючись статтями 400, 409, 412 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 14 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик