Справа № 285/2173/18
провадження у справі № 2/0285/992/18
03 жовтня 2018 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді……...ОСОБА_1
секретаря……..ОСОБА_2
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області цивільну справу
про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,-
У червні 2018 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування будинком № 30, по вул. Лідівський Шлях, в м. Новоград-Волинський Житомирської області та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.
В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником будинку № 30, по вул. Лідівський Шлях, в м. Новоград-Волинський Житомирської області. Станом на 18.06.2018 року там зареєстровані: її син ОСОБА_5, та брат ОСОБА_4, позивач по справі, який за вказаною адресою з 2000 року не зявляється, наразі місце його проживання чи перебування невідоме. Оскільки в будинку фактично проживає лише її син, то виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом.
Сторони в судове засідання не прибули.
Позивач надіслала письмову заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не прибув. Враховуючи те, що про час і місце судового розгляду він був повідомлений вчасно та належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, зокрема судова повістка направлялась за останнім відомим зареєстрованим та вказаним у позовній заяві місцем проживання, про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі.
За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.12.2000 року ОСОБА_3 є власником будинку № 30, по вул. Лідівський Шлях (колишня назва ОСОБА_6), в м. Новоград-Волинський Житомирської області.(а.с.5).
Відповідно до актів фактичного проживання 18.11.2017 року, 13.02.2018 року та 02.05.2018 року троє сусідів, які проживають ІНФОРМАЦІЯ_1: ОСОБА_7 будинок №24, ОСОБА_8 будинок №21, ОСОБА_9 будинок № 28а, підтверджують, що в будинку №30, який належить позивачу, проживає її син ОСОБА_5В.(а.с.7,8,9).
Актом обстеження депутата Новоград-Волинської міської ради сьомого скликання по виборчому округу №1 ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований у будинку №30, проте за місцем реєстрації не проживає, що підтверджують сусіди: ОСОБА_8 та ОСОБА_7П.(а.с.10)
Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сімї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України).
За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Разом із тим, відповідно до вимог статтей 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
За таких обставин суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статей 383, 391 ЦК України.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить будинок, у якому зареєстрований відповідач. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач безперервно, без поважних причин не проживає (відсутній) у вказаному будинку.
Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, оскільки ОСОБА_3 є власником будинку, а за змістом статті 391 ЦК України власник має право вимагати від осіб, які постійно не проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.
Вимога про зняття відповідача з реєстрації є безпідставною, оскільки таке зняття проводиться органом реєстрації на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264-265, 268, 273, 280-289, 352, 354 ЦПК України, статтей 71-72, 150 ЖК України, - суд
Позов ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, проживаючої та зареєстрованої ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком №30 за адресою: вул. Лідівський Шлях в м. Новоград-Волинський Житомирської області.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий суддя Л.Й. Савицька