Справа № 464/799/17 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/7156/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участі: :ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року у складі судді Чорної С.З. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа відділ у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про встанвовлення юридичного факту, поділ майна та вселення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа відділ у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та просила встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без шлюбу з 15.10.2011р. по 26.07.2016р., визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 і поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири та вселити її разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в квартиру АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Вселено неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні решту позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали суду від 01.02.217р. щодо заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо відчуження, передачі в заставу (іпотеку), оренду, найм, тощо, нерухомого майна-квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу. Вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що сторони 15.11.2011 року обвінчались в храмі Св.Архистратига Михаїла в м.Миколаєві Львівської області, а державної реєстрації шлюбу не проводили, оскільки не надавали цьому значення. Вказує, що суд безпідставно не надав оцінки доказам факту спільного проживання, спільного побуту та взаємних прав та обов`язків сторін. Також вказує що судом безпідставно не застосовано ст. 74 СК України, відповідно до якої якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю , але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Квартира була придбана 04.10.2013 року, та ніякого договору між сторонами, що вона є особистою власністю ОСОБА_4 не було, а його заява в нотаріуса, про те що він не перебуває в зареєстрованому шлюбі чи шлюбних відносинах не відповідала дійсності.Також не погоджується з рішенням суду в частині вселення в спірну квартиру дітей без неї, оскільки це є порушенням прав дітей на належний догляд , забезпечення їх життєдіяльності та виховання.

Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Вислухавши суддю-доповідача суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено і визнається сторонами, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у державному органі реєстрації актів цивільного стану зареєстрований не був.

Однак , як встановлено та визнається сторонами, що сторони обвінчались 15 жовтня 2011 року у храмі СВ.Архистратига Михайла у м. Миколаєві Львівської області.

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1. народився син ОСОБА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_8, у свідоцтвах про народження дітей значиться батьком ОСОБА_4, мати ОСОБА_2 (а.с.13, 14).

Допитана в суді першої інстанції відповідно до ст.62 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), як свідок, позивач пояснила, що після вінчання відповідач не пропонував їй здійснити державну реєстрацію шлюбу, після народження сина продовжував орендувати квартиру на АДРЕСА_2 до початку літа 2013р., в м. Миколаїв, де вона проживала з сином в будинку її матері, приїжджав спочатку на вихідні, а потім кожен день, в будинку матері їм було відведено дві кімнати, коли відповідач приїжджав, вони жили як сім'я, гуляли з дитиною, їздили в гості до родини відповідача, ОСОБА_4 купляв продукти та інші речі для дитини. Пояснила, що знала від відповідача, що спірна квартира куплена за більшу ціну, ніж та, яка вказана в договорі купівлі-продажу квартири, але відповідач відмовився сказати дійсну ціну, а тому не знає за яку фактично суму коштів була придбана спірна квартира. 8 000 євро, які їм дала її мама, це були ті кошти, яких, зі слів відповідача, не вистарчало на купівлю квартири. Так само пояснила, що не оглядала спірну квартиру перед її придбанням, один раз відповідач привів її, щоб показати квартиру, але так як не було ключів від квартири, вони в квартиру не попали. Після купівлі спірної квартири робили в ній ремонт, її батько зі своїм знайомим допомагав в заміні електропроводки. Після переїзду в спірну квартиру жили як одна сім'я, гуляли з дітьми, вона готувала їсти, прала, згодом відповідача почало нервувати те, що діти шумлять, він усамітнювався на кухні і забороняв їй, поки був вдома, туди заходити, в кімнату, в якій спав, поставив замок. Також пояснила, що після того, як відповідач вигнав їх з дітьми з спірної квартири, в неї залишились ключі від спірної квартири, а тому мала можливість запросити експерта для огляду спірної квартири перед складанням довідки про вартість майна, яку долучила до позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_4, будучи допитаним, як свідок відповідно до ст.62 ЦПК України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), пояснив, що з позивачкою ОСОБА_2 дружив з часу навчання в інституті з 2007р., літом 2011р. вдвох відпочивали на морі, там посварились, після чого перестали зустрічатись. Через місяць позивач подзвонила і повідомила, що вагітна. Саме через вагітність позивачки і з огляду на прохання його батьків, він дав згоду повінчатись з позивачкою в церкві, хоча був переконаний, що без державної реєстрації шлюбу священик шлюбу не дасть. Однак, знайомий священик родини позивачки 15.10.2011р. провів обряд вінчання попри відсутність свідоцтва про одруження. Дійсно двічі організовували гостину, в день вінчання для гостей позивачки в м.Миколаєві в будинку матері позивачки, другий раз, за наполяганням його матері, в м.Самборі для гостей та родини з його сторони. Пояснив, що нічого не знає про кошти та в якій сумі були подаровані гостями в м. Миколаєві. Кошти, які подарували його гості і родина, вважав, що вони були його особисті і розпорядився на свій розсуд. Після вінчання він продовжував проживати в орендованій квартирі в АДРЕСА_2 а позивачка в м. Миколаєві, і тільки вже на більшому терміні вагітності вона переїхала до нього в орендовану квартиру, де жила до квітня 2012р. Після вінчання ніколи не пропонував позивачці зареєструвати шлюб в державних органах. Після народження сина ОСОБА_7 позивачка проживала в його бабці в с.Надиби, а з травня 2012р. переїхала проживати в будинок своєї матері в м.Миколаїв. Він продовжував жити в м.Львові на орендованій квартирі до кінця березня 2013р. і приїжджав в м. Миколаїв на вихідні щоб провідати і побути з сином. Коли приїжджав у м. Миколаїв, проживав в окремій кімнаті, як подружжя з позивачкою ніколи не жив, спільного господарства не вели, в них ніколи не було спільного бюджету, вони ніколи не планували, як сім'я, свого майбутнього, тим більше, ніколи в них не було планів спільно купляти житло. З кінця березня 2013р. почав доїжджати в м.Миколаїв до серпня 2013р., поки не приїхала мати позивачки ОСОБА_11 і не заборонила йому приїжджати в її дім. В будинку, крім позивачки з сином проживала сім'я її сестри, чоловік сестри підтримував дім, робив все по господарству, і ОСОБА_11 хотіла, щоб він теж вкладав кошти в будинок, чого він робити не хотів. На той час вже мав домовленості на купівлю спірної квартири. Придбати квартиру мріяв давно і накопичував для цього кошти. Крім зарплати на ТзОВ «Модель Пак» він мав ще й інші доходи, які вносив на рахунки, відкриті в АТ «Дельта Банк». Варіанти квартир розглядав сам і сам вирішив придбати спірну квартиру. Про купівлю спірної квартири з продавцем домовився ще влітку 2013р., вже на той час станом на 15.07.2013р. мав на рахунку необхідну суму, але через перебування попереднього власника спірної квартири за межами України, укладення договору перенеслось на жовтень місяць. Спірна квартира придбана за його особисті кошти і є його особистою власністю. Про кошти в сумі 8 000 євро, які, як стверджує позивачка, її мати ОСОБА_11 дала на придбання квартири, йому нічого не відомо, ніякі кошти, крім його особистих, для купівлі спірної квартири використані не були. Серпень 2013р позивачка з сином жили в його бабці в с.Надиби Старосамбірського району. З вересня 2013р. почав винаймати квартиру на вул.Стрийській у м.Львові, куди згодом забрав позивачку з сином. В день укладення договору купівлі продажу він зняв з свого валютного рахунку в АТ «Дельта Банк» кошти в сумі 58 000 дол.США і суму, яка була обумовлена в договорі купівлі-продажу, вніс на рахунок продавців в ПАТ АКБ «Львів», решту передав їм готівкою. Після переїзду в спірну квартиру з позивачкою, як сім'я, також не проживали, їх об'єднували тільки діти, яких він утримував. Спірна квартира відремонтована і повністю облаштована за його особисті кошти. Вселившись в спірну квартиру, сам готував собі їжу, або харчувався в кафе, сам окремо прав свої речі, жив в окремій кімнаті, спільного бюджету з позивачкою не мали, спільних планів на майбутнє не було. Коштів позивачці не давав, сам купував все необхідне для дітей, позивачка отримувала допомогу по догляду за дітьми, якою одноособово розпоряджалася. В липні 2016 року, з дозволу свого батька ОСОБА_12, переселив позивачку з дітьми в квартиру, яка на праві власності належить його батькові. Не заперечує, щоб діти проживали в спірній квартирі, але розуміє, що діти ще маленькі, щоб жити окремо від матері.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня

2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що оскільки сторони спільно проживали без реєстрації шлюбу, в них народилось двоє дітей яких вони разом виховували, були пов'язані спільним побутом та спільним введенням домашнього господарства, що підтверджує факт проживання однією сім»єю без шлюбу в період з 15 жовтня 2011 року по 26 липня 2016 року.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із чч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК (у редакції на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами стст.57-60 ЦПК (в редакції на час розгляду справи) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази й висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які, за законом, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

В будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі відповідач ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_2 в період з 15 жовтня 2011 року по 26 липня 2016 року не перебували.

Згідно ч.2 ст.74 СК на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу.

Встановлено судом, що 04.10.2013р. згідно договору купівлі - продажу квартири ОСОБА_13, як продавець продала, а ОСОБА_4, як покупець, купив квартиру АДРЕСА_1

За домовленістю сторін продаж вчинено за 280 000 грн., які в повній сумі сплачено покупцем продавцю до підписання цього договору шляхом безготівкового перерахування зазначеної вище суми (п.5 Договору).

Згідно п.10 Договору покупець довів до відома продавця, що на момент укладення цього договору купівлі-продажу квартири у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

Оскільки сторони проживали однією сім'єю без перебування в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі з 15 жовтня 2011 року по 26 липня 2016 року спірна квартира була придбана в зазначений період, колегія суддів вважає, що така є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви матері ОСОБА_11 позивача від 01.11.2016р. (а.с.93) про те, що остання надавала своїй дочці грошові кошти, в тому числі 8 000 євро на придбання квартири в м. Львові в 2013р.

Окрім того з виписки рахунку позивача вбачається, що відповідачем перераховувались кошти на платіжну картку позивачки, що зокрема свідчить про проживання їх як сімї.(т.1 а.с 155-156)

Як вбачається з матеріалів справи з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4

Судом встановлено, що в квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_4 та донька сторін ОСОБА_8, що підтверджується довідкою ЛКП «Під Зуброю» від 13.10.2016р. №3243.

Позивач та син сторін ОСОБА_7 заочним рішенням Миколаївського районного суду м. Львова від 12.12.2014р. за позовом ОСОБА_11, матері позивачки, визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_3 (а.с.21), і, як встановлено судом, ніде не зареєстровані.

Судом встановлено, що на даний час неповнолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 ніде не зареєстрований.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Задовольняючи частково позовні вимоги про вселення районний суд прийшов до висновку, що оскільки неповнолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми відповідача, який є власником квартири АДРЕСА_1 а відтак мають право нарівні з відповідачем користуватись спірною квартирою.

Однак, колегія суддів вважає, що відмовляючи у вселенні позивачки ОСОБА_2 районний суд порушив інтереси та права малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Відповідно до ч.7, 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про підставність позову.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року слід скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю, а саме встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 15.10.2011р. по 26.07.2016р., визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1

Згідно до вимог ст.367, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Із відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України в користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 776 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2017 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 15.10.2011р. по 26.07.2016р.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 776 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 2 липня 2018 року.

Головуючий

Судді