Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8255/14-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 26 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року

Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Борисюк Р.М.,

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі цивільну справу № 296/8255/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року, ухвалене суддею Галасюком Р.А. у місті Житомирі

встановив:

У вересні 2014 року позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом, в якому після збільшення позовних вимог остаточно просив винести рішення про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 13.11.2007 на загальну суму 1 650 672,39 грн та судові витрати.

11 серпня 2015 року Корольовським районним судом міста Житомира постановлено ухвалу про залишення позовної заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» без розгляду, яку в подальшому ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду справи.

Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 20 квітня 2016 року позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено в повному обсязі, яке в подальшому ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 21 червня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

05 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання договорів факторингу недійсними.

Ухвалою Корольвського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання недійсними договорів факторингу залишено без розгляду.

Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 13.11.2007 в сумі 1 650 672,39 грн та по 1 218,00 грн судових витрат з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати. Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовити, визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати. Вказує, що рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 25 квітня 2013 року, яке вступило в законну силу, договори поруки, укладені між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, припинені. Зазначає, що суд першої інстанції не надав правову оцінку факту невиконання представником ТОВ «Кредитні ініціативи» вимог суду про витребування оригіналів документів та не вирішив питання щодо зустрічного позову. Крім того, вказує, що відповідачем по справі за зустрічним позовом має бути ПАТ «Омега Банк» як правонаступник ПАТ «Сведбанку», ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Укладені договори факторингу не відповідають вимогам закону, оскільки в матеріалах справи відсутні оригінали відповідних документів, докази розрахунків по договорах факторингу. ОСОБА_1 не є суб'єктом господарювання, тому фактор не мав права придбавати, а банк - продавати право грошової вимоги.

Від представника позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшов відзив, в якому апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою. Зазначає, що ОСОБА_1 є основним боржником, а не поручителем, останніми на представництво їх інтересів уповноважений не був, а тому він не може оскаржувати рішення в частині вимог до поручителів. Вимоги апелянта щодо визнання договорів факторингу недійсними не підлягають задоволенню, оскільки зустрічна позовна заява, яка містила вказані позовні вимоги, ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року залишена без розгляду та не оскаржена. Посилання представника відповідача на те, що договір факторингу, де боржником є фізична особа, не може укладатись не узгоджуються з вимогами ст.ст. 1077, 1078 ЦПК України. На здійснення такої фінансової послуги як факторинг ліцензія не потрібна, як не вимагається і згода боржника на заміну кредитора в зобов'язанні, якщо інше не встановлено законом чи договором, оскільки заміна кредитора у зобов'язанні не змінює обсягу прав та обов'язку позичальника та не збільшує його відповідальності. Вказує, що у справі містяться достатні докази проведення розрахунків за договорами факторингу, а представник на судових засідання завжди мав із собою оригінали документів. У зв'язку з викладеним, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року - без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу просив залишити без задоволення на доводах викладених у відзиві.

Представник відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що 13 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого було Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» і правонаступником останнього згодом стало Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (надалі - банк), та відповідачем укладений кредитний договір № 0501/1107/88-254, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 33 970 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних, на строк до 12 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 5-7, 8). Факт виконання банком зобов'язань щодо надання відповідачу кредитних коштів ніким не оспорюється.

Отримавши кошти за кредитним договором, відповідач відповідно до пунктів 3.1 та 3.3 кредитного договору зобов'язався повертати заборгованість за тілом кредиту щомісяця згідно з додатком № 1, який є невід'ємною частиною кредитного договору, а проценти за користування кредитом сплачувати щомісяця в період з 01 по 10 число включно за попередній місяць.

В забезпечення виконання кредитного договору № 0501/1107/88-254, 13 листопада 2007 року укладено договори поруки між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 № 0501/1107/88-254-Р-1 (т. 1 а.с. 11); між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 № 0501/1107/88-254-Р-2 (т. 1 а.с. 13), за умовами яких поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання останнім умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами.

Матеріали справи свідчать, що згідно з договорами факторингу від 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за вищезгаданим кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яка у свою чергу відступила право вимоги позивачу (т. 1 а.с. 16-40, 41-43, 44-62). Тобто Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (надалі - ТОВ «Кредитні ініціативи») набуло статусу нового кредитора за вищевказаним кредитним договором.

Набувши статусу нового кредитора у зобов'язанні та у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 не здійснює платежі по кредиту, позивач у відповідності до вимог Кредитного договору використовуючи своє право, визнав термін кредиту таким, що настав і 16.08.2014 звернувся до відповідачів з вимогою про дострокове повернення кредиту (т. 1 а.с. 60-62).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст. 6, 627 ЦК України).

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно вимог ст. 628 К України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем у відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України належним чином були виконані взяті на себе зобов'язання перед позичальником за кредитним договором.

У той же час, в порушення умов цього договору, позичальник припинив сплачувати кредит та проценти за його користування, внаслідок чого виникла заборгованість, що підтверджується розрахунками, наданими позивачем в обґрунтування своїх вимог.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Як передбачено п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Судом правильно встановлено, що боржник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, позивач згідно умов договору має право вимагати погашення залишку кредиту, тому наявні підстави для стягнення кредитної заборгованості, яка згідно розрахунку станом на 27 жовтня 2015 року становить 1 650 672,39 грн, а саме: 654 513,07 грн тіла кредиту, 471 914,60 грн - відсотків за кредитом та 524 244,72 грн - пеня з відповідача ОСОБА_1 у повному обсязі. Наявність вказаної заборгованості відповідачем не заперечується.

Вимоги відповідача щодо недійсності договорів факторингу не можуть бути прийняті та розглянуті в суді апеляційної інстанції відповідно до положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України, оскільки не були предметом спору в суді першої інстанції. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання договорів факторингу недійсними залишений без розгляду ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року. Вказана ухвала є чинною та в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалась.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 у кредитному зобов'язанні у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо покладання обов'язку на відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути заборгованість за кредитним договором у солідарному порядку з огляду на наступне.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 25 квітня 2013 року у цивільній справі № 296/1319/13-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано припиненими договір поруки № 0501/1107/88-254-Р-1 від 13 листопада 2007 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 та № 0501/1107/88-254-Р-2 від 13 листопада 2007 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 В задоволенні позову в частині розірвання кредитного договору № 0501/1107/88-254 від 13 листопада 2007 року відмовлено (т. 1 а.с. 91-93). Вказане рішення суду ніким не оскаржено та набуло законної сили.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Окрім того, згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищезазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції, який, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не звернув уваги, що правовідносини щодо поруки між позивачем та відповідачами -поручителями випливають із договорів поруки, а рішенням від 25 квітня 2013 року про визнанням договору поруки припиненим Корольовський районний суд міста Житомира, припинив існування самого зобов'язання поруки. Вказані обставини мають ключове значення для вирішення справи по суті, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку з поручителів - відповідачів по справі.

Не заслуговують на увагу заперечення представника ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо відсутності у апелянта повноважень на оскарження рішення суду першої інстанції в частині вимог до поручителів, оскільки згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

За таких обставин, коли апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції в частині стягнутих судових витрат підлягає зміні з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року в частині стягнення заборгованості по кредитному договору №0501/1107/88-254 від 13 листопада 2007 року в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 03 квітня 2018 року змінити в частині судових витрат.

Абзац третій резолютивної частини викласти в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 (10025, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (07400, Київська область, м. Бровари, бульвар Незалежності, 14, ) судовий збір у розмірі 3 654,00 грн (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 28.12.2018.