Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 211/3809/16-ц

провадження № 61-1756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року у складі судді Ткаченко С. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 1999 року по 09 вересня 2014 року вона перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, в якому народилися двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти проживають разом із нею за адресою: АДРЕСА_1, та повністю перебувають на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча має таку можливість, оскільки він є здоровим, офіційно працює, на утриманні інших осіб не має. Крім того, позивач посилалась на те, що 05 квітня 2014 року вона вже зверталась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на утримання дітей та рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня

2014 року її позов було задоволено, проте рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову їй у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття, починаючи з моменту першого звернення, а саме 05 травня 2014 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на утримання двох дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь матері ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 25 серпня

2016 року.

Рішення у частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що відповідач є працездатною людиною і як батько зобов'язаний матеріально утримувати своїх дітей, забезпечивши їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання й спроможній сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.

У листопаді 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та провадження у справі закрити.

Касаційна скарга мотивована тим, що у відповідності до вимог пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року провадження у справі повинно бути закрито, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, про вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, проте суди попередніх інстанцій розглянув вдруге по суті даний спір дійшли помилкового висновку про те, що підстави позовів є різними.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи.

14 травня 2018 року ОСОБА_6 подав до Верховного суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому зазначив, що судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі закриттю.

11 червня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6, в якому зазначила, що його касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій підлягають зміні та ухваленні нового рішення про задоволення її позовних вимог.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня 2014 року розірвано.

Від шлюбу мають двох дітей, а саме: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Діти проживають разом із матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 та повністю знаходяться на її утриманні, що підтверджується додатком до посвідчення особи та закордонним паспортом, а також рішенням суду у сімейних справах м. Рішон ле Ціон у державі Ізраїль

від 12 грудня 2012 року № 28890-10-10.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року позов ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей було задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх доходів, щомісяця на кожну дитину, починаючи стягнення з дати подання позову - 05 травня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада

2015 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано з підстав того, що позивачем не було доведено того факту, що діти проживають та знаходяться на утриманні матері, а також не доведено те, що на момент подання позовної заяви позивач перебувала на території України, або уповноважувала будь-кого на подання позовної заяви від свого імені.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частин першої, другої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яке буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вжив заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

Статтею 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, керуючись вимогами статей 180, 182 СК України, встановивши, що відповідач є працездатною людиною і як батько зобов'язаний матеріально утримувати своїх дітей, забезпечивши їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього на утримання двох дітей на користь матері аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 25 серпня 2016 року, оскільки позивач не надала належних і допустимих доказів відповідно до статей 10, 60 ЦПК України на підтвердження ухилення відповідача від сплати аліментів для застосування положень частини другої статті 191 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_4

залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська