Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 285/4325/15-ц

провадження № 61-22945св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області,

заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, у складі судді Савицької Л. Й., від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Гансецької І. А., Микитюк О. Ю, від 17 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області (далі - ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області) щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 49218546 від 05 листопада 2015 року винесена з порушенням вимог статей 22, 23 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ було пред'явлено до виконання з пропуском строку, визначеного законом, що є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив скаргу задовольнити, скасувати постанову головного державного виконавця відділу ДВС Новоград-Волинського МРУЮ від 05 листопада 2015 року про відкриття виконавчого провадження № 49218546. Зобов'язати державного виконавця винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що положення статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (тут і надалі по тексту, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) пов'язує переривання строку саме з пред'явленням, а не з прийняттям виконавчого документа до виконання, а тому факти послідовного пред'явлення виконавчого документа в межах строку, тривалістю в один рік після кожного повернення документа стягувачу, призвели до переривання встановленого законом строку, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження у зв'язку із пропуском строку пред'явлення виконавчого документу до виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що винесення постанови про відкриття виконавчого провадження свідчить про пред'явлення виконавчого документа до виконання. На період чинності постанови про відкриття виконавчого провадження визначений Законом України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, строк пред'явлення виконавчого листа до виконання перервався. Новий строк має обраховуватися не з дати подання виконавчого документу, а з наступного дня після винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, тобто з 04 квітня 2015 року, а тому підстави для скасування оскарженої постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 05 листопада 2015 року відсутні.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанції норм Закону України «Про виконавче провадження» та порушенням норм процесуального права. Зокрема, заявник посилається на те, що державним виконавцем неправомірно було відкрито виконавче провадження, оскільки стягувачем було пропущено строк для пред'явлення виконавчого документу до виконання. Строк пред'явлення виконавчого документу до виконання тривав до 21 травня 2015 року. Судами неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 22, 23 Закону України «Про виконавче провадження», а також статті 47 вказаного Закону, якою визначено випадки повернення виконавчого документу стягувачу.

19 червня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У липні 2017 року ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направлено заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2, які мотивовано тим, що стягувачем не було пропущено строк пред'явлення виконавчого документу до виконання, оскільки такий строк переривався, а тому у державного виконавця не було підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області щодо відкриття виконавчого провадження, заінтересовані особи: ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_3, призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 21 листопада 2011 року Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області виданий виконавчий лист № 2?417/11 про стягнення у солідарному порядку із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 188 665, 98 грн (т. 1 а. с. 14).

Виконавчий лист вперше був пред'явлений стягувачем до виконання до органів державної виконавчої служби 10 жовтня 2012 року, на підставі чого 11 жовтня 2012 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження.

21 жовтня 2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а. с. 15 зворот).

22 травня 2014 року стягувач повторно пред'явив виконавчий документ до органів державної виконавчої служби та державним виконавцем 26 травня 2014 року було відкрито виконавче провадження.

Постановою в. о. начальника ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області від 03 квітня 2015 року скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 26 травня 2014 року. Того ж дня державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту восьмого частини першої статті 26 Закону, у зв'язку із тим, що повноваження представника стягувача підтверджені копією довіреності, яка не завірена належним чином (т. 1 а. с. 192).

10 серпня 2015 року виконавчий лист № 2-417/11 знову надійшов на виконання до органу державної виконавчої служби, однак 12 серпня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 26 Закону, у зв'язку із спливом строку дії довіреності представника стягувача.

04 листопада 2015 року стягувачем пред'явлено вищевказаний виконавчий документ до виконання та 05 листопада 2015 року державним виконавцем винесено оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з гарантій доступу до суду, що передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» було визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчі документи, можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом, з наступного дня після набрання рішенням законної сили, що передбачено статтею 22 Закону.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» буловстановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у випадку, передбаченому частиною першою цієї статті. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої частини другої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження»строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

При новому розгляді даної справи судами попередніх інстанцій враховано висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року, якою ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 лютого 2016 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм Закону України «Про виконавче провадження», дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк пред'явлення виконавчого документу до виконання переривався в межах річного строку, а тому підстави для скасування оскарженої постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження відсутні.

Суди встановили, що виконавчий лист Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 листопада 2011 року у справі № 2-417/11 вперше був пред`явлений стягувачем до виконання до органу державної виконавчої служби 10 жовтня 2012 року, 11 жовтня 2012 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, а 21 жовтня 2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відлік нового строку розпочався із 22 жовтня 2013 року.

22 травня 2014 року (в межах річного строку) стягувач повторно пред'явив виконавчий документ до державної виконавчої служби та 26 травня 2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, яке тривалий час перебувало на виконанні у ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області, та лише 03 квітня 2015 року державним виконавцем, на підставі постанови в. о. начальника ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області від 03 квітня 2015 року про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 травня 2014 року, було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Таким чином відлік наступного річного строку для пред'явлення виконавчого документу до виконання необхідно підліковувати з 04 квітня 2015 року. Стягувач, в черговий раз пред'являючи 04 листопада 2015 року до ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області виконавчий документ до виконання, звернувся у межах річного строку, визначеного статтею 22 Закону.

Із урахуванням зазначеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_2, оскільки державний виконавець ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ Житомирської області під час винесення оскарженої постанови від 05 листопада 2015 року про відкриття виконавчого провадження № 49218546, діяв у межах свої повноважень та у спосіб, що були визначені положеннями статей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржені ухвали суду першої та апеляційної інстанції постановлені з додержанням норм Закону України «Про виконавче провадження» та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк