Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 661/2722/16-ц

провадження № 61-6340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 24 жовтня 2017 року у складі суддів: Пузанової Л. В., Склярської І. В., Фурман Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами укладених із відповідачем 03 січня 2008 року та 03 січня 2009 року договорів про надання послуг, надавала останньому послуги з ведення бухгалтерського обліку, вартість яких складала 4 000,00 грн щомісяця. У період з 01 січня 2013 року до 30 листопада 2015 року за домовленістю з ФОП ОСОБА_5 продовжувала надавати послуги ведення бухгалтерського обліку без укладення відповідного письмового договору, фактично перебуваючи із відповідачем у трудових відносинах без оформлення трудового договору.

Через порушення ФОП ОСОБА_5 вимог трудового законодавства щодо оплати праці, у грудні 2015 року вона вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, у задоволенні якого рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 червня 2016 року відмовлено з підстав наявності між сторонами цивільно-правових відносин.

У зв'язку з викладеним, ОСОБА_4 зазначаючи про те, що факт існування між нею та відповідачем цивільно-правових відносин встановлений судовим рішенням, проте відповідач не виконує свого обов'язку щодо оплати наданих нею бухгалтерських послуг, просила стягнути з ФОП ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за надані послуги в розмірі 140 000 грн.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 23 червня 2017 року у складі судді Бойко М. Є. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлення факту цивільно-правових відносин між сторонами само по собі не доводить наявність зобов'язання відповідача для оплати роботи позивача, оскільки такі відносини належним чином оформлені не були.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 23 червня 2017 року скасовано, позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 34 450,79 грн в рахунок оплати за надані послуги. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач, визнавши факт ведення позивачем бухгалтерського обліку у спірний період, не здійснив оплату таких послуг в розмірі 34 450,79 грн, який підтверджено висновком експерта.

23 листопада 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду в частині відмови у стягненні 105 549,21 грн скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не повністю дослідив матеріали справи, не врахував чинного законодавства та зробив хибні висновки щодо розміру оплати за надані позивачем бухгалтерські послуги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали справи та касаційного провадження 04 червня 2018 передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Судами встановлено, що відповідно до договорів від 03 січня 2008 року № 4 та від 03 січня 2009 року № 5, укладених між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4, сторони домовилися, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання щодо надання послуг по веденню бухгалтерського та податкового звіту. Вказаними договорами були визначені як строк їх дії в один рік, так і вартість послуг в розмірі 4 000,00 грн за кожен звітний місяць.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 зазначала, що за закінченням дії вищевказаних договорів, а саме у період з 01 січня 2013 року до 30 листопада 2015 року продовжувала надавати відповідачеві бухгалтерські послуги, але вже за усною домовленістю, письмові договори між ними не укладалися.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14 липня 2016 року, у справі № 661/5165/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_5 про стягнення заборгованості із заробітної плати, встановлено факт відсутності між сторонами трудових відносин та наявність цивільно-правових відносин, що підтверджується договорами про надання бухгалтерських послуг від 2008 - 2009 років, які в подальшому між сторонами не укладалися через працевлаштування ОСОБА_4 головним бухгалтером у Товариство з обмеженою відповідальністю «Прем'єр» (далі - ТОВ «Прем'єр»).

Також, вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 будучи офіційно працевлаштованою та працюючи головним бухгалтером у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Система майстер», за сумісництвом працювала за трудовим договором у ТОВ «Прем'єр», де за усною домовленістю додатково виконувала роботу щодо супроводу бухгалтерського обліку ФОП ОСОБА_5, у період з січня 2013 року до листопада 2015 року, вказану роботу виконувала по мірі необхідності, періодично, як було обумовлено усно з ФОП ОСОБА_5

Стаття 626 ЦК Українивизначає загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

За правилами частини першої статті 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

ОСОБА_4 зазначаючи про факт існування між нею та відповідачем цивільно-правових відносин, що є підставою для стягнення оплати вартості наданих нею бухгалтерських послуг, посилалася як на статтю 843 ЦК України так і на статтю 901 ЦК України.

Відповідно до статті 837 ЦК Україниза договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 ЦК України).

Частиною першою статті 901 ЦК Українивизначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами правовідносин, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 901 - 907 ЦК України, а також поновив строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, як такий, що пропущений позивачем з поважних причин .

Апеляційним судом враховано, що відповідач, визнавши факт ведення позивачем бухгалтерського обліку у спірний період, у підтвердження безоплатності виконаної нею роботи жодного доказу не надав, в той час як із розрахунково-платіжних відомостей ФОП ОСОБА_5 вбачається, що за період з січня 2013 року по листопад 2015 року ОСОБА_4 як бухгалтеру нараховувалася оплата праці, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період, утримувалися податки та обов'язкові платежі.

Вказавши на наявність між сторонами цивільно-правових відносин, апеляційний суд обґрунтовано стягнув на користь позивача залишок нарахованої їй, але невиплаченої оплати праці за період з січня 2013 року до листопада 2015 року в розмірі 34 450,79 грн, пославшись на висновок судово-економічної експертизи № 339/17 за матеріалами кримінального провадження № 70001160 від 04 травня 2017 року, яким зазначено про необґрунтованість нарахування ОСОБА_4 заробітної плати за відсутності первинних документів, які б підтверджували факт виконання нею роботи на протязі 2013-2015 років.

Висновки суду апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків, застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 901 - 907 ЦК України, натоміть залишив поза увагою, що спірні правовідносини мають регулюватись главами 61 (підряд), 63 (послуги) ЦК України, не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду судом апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження. При цьому апеляційним судом визначено правову природу спірних правовідносин з урахуванням обставин, які були встановлені у рішенні Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14 липня 2016 року, у справі № 661/5165/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_5 про стягнення заборгованості із заробітної плати, та таким обставинам надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з додержанням норм матеріального і без порушення норм процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик