Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

місто Київ

справа № 539/1238/16-ц

провадження № 61-6575ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач (заявник) - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 11 001, 05 грн.

Позов обґрунтовувався тим, що між сторонами укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідачем кредитні кошти використовувались, втім обов'язок щодо їх повернення не виконувався, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями.

Як на правові підстави позову банк навів посилання на статті 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що до позовної заяви надано лише копії документів щодо укладення кредитного договору, а на вимогу суду надати оригінали цих документів представник банку пояснив, що договір загублено, копії засвідчено за відсутності оригіналів документів.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким позов банку задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у сумі 9 003, 04 грн.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції передчасно зробив висновок про відсутність доказів на підтвердження заявлених вимог, оскільки позивачем надано копії довідково-інформаційних доказів, що посвідчені печатками установи банку та мають підпис уповноваженої особи, а тому їх взято судом до уваги. Крім того, в порядку частини другої статті 185 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідачем не порушувалось питання про виключення зазначених письмових документів з числа доказів у зв'язку з їх фальшивістю чи наявністю сумніву щодо їх достовірності. При цьому позов задоволено частково, стягнення проведено в межах позовної давності.

ОСОБА_3, не погодившись із рішенням апеляційного суду, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що надані на підтвердження вимог позову позивачем копії документів складені банком, який є зацікавленою особою. Висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується виключно на припущеннях позивача, що суперечить правилам частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року. Крім того, підписи, що містяться в анкеті-заяві та ксерокопії паспорту відповідачу не належать, а позивач не надав суду доказів, що ці підписи належать саме відповідачу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 02 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 06 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції у своїх висновках керувався тим, що сторони 01 листопада 2012 року уклали кредитний договір б/н, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 500, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 29 лютого 2016 року склала суму в 11 001, 05 грн. На підтвердження укладення договору та існуючої заборгованості за кредитним договором заявник, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», надав до суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 01 листопада 2012 року, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, ксерокопію паспорта ОСОБА_3

На виконання вимог ухвали Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2016 року про витребування доказів банком надано витяг з програмного комплексу з ідентифікації клієнта, що містить фотографію відповідача під час оформлення кредитного договору та виписку про рух коштів за кредитною картою за період з 03 листопада 2012 року до 31 березня 2016 року. З виписки про рух коштів за кредитною карткою суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_3 з моменту отримання картки 03 листопада 2012 року до 15 червня 2013 року користувався кредитними коштами, здійснював покупки в торгівельних закладах, проводив платежі та сплачував кредит; а останнє погашення кредиту відбулось 14 червня 2013 року на суму 200, 00 грн.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, оригінал кредитного договору загублено, проте підтвердженням факту отримання кредитної картки та користування коштами є фото ОСОБА_3 з комп'ютера банку, зроблене під час отримання кредитної картки 01 листопада 2012 року, якому передувало укладання договору шляхом складання й подання заяви-анкети, а також конкретизована роздруківка використання кредитних коштів.

В оцінці правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, Верховний Суд керується їх системним аналізом.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги посиланням на статті 526, 629, 1054 ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Щодо оцінки доводів та норм права про позовну давність, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Аналогійний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив.

Втім, Верховний Суд не знайшов підстав для застосування у розглядуваному спорі правил про позовну давність, встановивши безпідставність заявлених позовних вимог у цілому, з огляду на таке.

Щодо оцінки обґрунтованості заявлених вимог по суті.

Апеляційний суд, обґрунтовуючи постановлене рішення у частині висновків про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості, навів посилання на те, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював оплату кредиту. Проте суд не з'ясував за допомогою належних та допустимих доказів, чи дійсно саме ОСОБА_3 або за його згодою чи за його дорученням уповноважена на це особа користувалася грошовими коштами та здійснювала оплату кредиту, виходячи з обставини заперечення ним самого факту укладення кредитного договору у формі підписання анкети-заяви.

Оцінюючи дотримання норм процесуального права, необхідно констатувати, що будь-яких інших доказів на підтвердження того, що саме відповідач здійснював банківські операції із застосуванням зазначеної кредитної картки, банк суду не надав, у матеріалах справи такі докази відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до порушення апеляційним судом норм процесуального права у формі неправильної оцінки доказів на предмет їх належності та допустимості.

Відповідно до застереження, викладеного у частині першій статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Втім, це правило не позбавляє Верховний Суд повноважень, здійснюючи перевірку дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права, вирішувати, чи є докази, досліджені судами попередніх інстанцій, допустимими та належними, а також чи є вони носіями доказової інформації, що має істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами.

У вирішенні питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керувався тим, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди були зобов'язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов'язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Доведення обставин, чи укладав зазначений кредитний договір ОСОБА_3, чи підписував він особисто анкету-заяву від 01 листопада 2012 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», чи дійсно безпосередньо він або за його згодою чи дорученням уповноважена на це особа користувалася грошовими коштами та здійснювала оплату кредиту, мають істотне значення для висновку про обґрунтованість застосування мір відповідальності за порушення договірних зобов'язань.

Судом апеляційної інстанції не враховано вимог зазначених положень процесуального закону, не надано належної оцінки доводам відповідача про те, що заяву на отримання кредиту він не підписував.

Верховний Суд врахував, що з точки зору дотримання позивачем критерію добросовісності використання процесуальних прав, на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про витребування доказів його представник у судовому засіданні пояснив, що оригінал кредитного договору загублено в архівах банку, на підтвердження факту укладення договору надав копію заяви-анкети, копію паспорта ОСОБА_3, роздруківку використання кредитних коштів, розрахунок заборгованості, витяг з програмного комплексу з ідентифікації клієнта, що містить, за його непідтвердженим твердженням, фотографію відповідача, та виписку про рух коштів за кредитною карткою.

Проте, усі наведені документи дають привід виключно для припущення про підставність вимог позивача, вони не мають доказової сили та не доводять цих вимог.

Застосовуючи до спірних правовідносин правила статті 1055 ЦК України, апеляційний суд зобов'язаний був керуватися тим, що єдиною можливою формою кредитного договору є письмова форма, доказом дотримання якої може бути виключно оригінал такого договору.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків.

Верховний Суд під час перегляду оскаржуваного рішення керувався тим, що суд першої інстанції, дійшовши до переконання про недопустимість поданих позивачем в обґрунтування позову як доказів копій документів, діяв у межах правила про обов'язковість подання в судовому засіданні письмових доказів в оригіналі (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року), а тому зробив правильний та обґрунтований висновок про відмову у позові.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина друга статті 11 ЦПК України 2004 року).

Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів змагальності та диспозитивності, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у підтвердження вимог позову оригінал анкети-заяви від 01 листопада 2012 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання вимог ухвали Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2016 рокуне надало, всупереч вимогам положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довело дотримання сторонами правочину правил статті 1055 ЦК України.

Ненадання банком оригіналу анкети-заяви від 01 листопада 2012 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» одночасно позбавило відповідача можливості довести обґрунтованість заперечень щодо непідписання ним такої заяви, оскільки, заявляючи клопотання про витребування доказів, відповідач, як він зазначав, мав намір заявити клопотання призначення судової почеркознавчої експертизи, яка мала проводитися за оригіналами документів.

Скасовуючи законне по суті рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково навів посилання на те, що в суді першої інстанції відповідач не подав заяву в порядку частини другої статті 185 ЦПК України 2004 року про виключення документів з числа доказів на підставі їх фальшивості чи наявності сумніву щодо їх достовірності, оскільки це не створює наслідків у формі автоматичного підтвердження автентичності поданих позивачем копій документів.

Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення у справі про часткове задоволення позову, скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, повною мірою відповідає принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2016 року скасувати.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик