Справа № 461/1561/16-ц
Провадження № 2/461/1214/18
УХВАЛА

27.12.2018 м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

у складі:

головуючого судді Радченка В.Є.

з участю:

секретаря Сидорак М.А.,

позивача ОСОБА_1

при розгляді в порядку спрощеного позовного провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 (79026, м.Львів, вул. Стрийська, 76б, к.16, паспорт серії КС №935141, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (79019, АДРЕСА_1, серія та номер паспорту, РНОКПП суду невідомі), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання договору найму житла недійсним, виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

12.07.2018 р. до Галицького районного суду м. Львова з Верховного суду України поступила цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання договору найму житла недійсним, виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Автоматизованою системою документообігу суду 13.07.2018 р. визначено головуючого по справі суддю Радченка В.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2018 р.

Суддя Радченко В.Є. заявив самовідвід з метою уникнення сумнівів в обєктивності та неупередженості у звязку з наступними обставинами.

В провадженні судді Радченка В.Є. перебувала цивільна справа №461/6163/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та його неповнолітнього сина ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення, позбавлення права користуватися житловим приміщенням, а також до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про зобов`язання зняти ОСОБА_2 та його неповнолітнього сина ОСОБА_2 з реєстрації. 09 грудня 2016 року суддею Радченко В.Є. прийнято рішення по вказаній справі.

Крім цього, 10 серпня 2018 року суддею Радченко В.Є. прийнято рішення у цивільній справі №461/970/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про розірвання договору найму житла та виселення.

Тобто, предметом вивчення судом у даному провадженні та у справах №461/6163/16-ц, №461/970/18 є однорідні охоронювані законом правовідносини. Суд вже досліджував обставини, які описані у вказаному позові, та вже висловив по ним свою думку. Тому при розгляді даної справи у суду вже сформована позиція, яка може вплинути на прийняття судового рішення у даному провадженні.

Позивач в судовому засіданні заперечив проти самовідводу.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Відповідач надав письмове клопотання відкласти розгляд справи через його хворобу, але доказів про хворобу суду не надав.

Відповідно до ст. 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про самовідвід судді вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу.

Відповідно до ст.15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим зїздом суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обовязком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним обєктивного рішення у справі.

Відповідно до ст.9 Конституції України, ст.2 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» до даних правовідносин також можна застосувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.6), в якій закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом.

Наявність безсторонності визначається у тому числі і тим, чи забезпечує суд умови, за яких були б неможливі сумніви у учасників процесу у його безсторонності.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року «Ветштайн проти Швейцарії», тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобовязані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен заявляти самовідвід.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що з метою уникнення сумніву в об'єктивності та неупередженості судді питання про його самовідвід може бути вирішено до відкриття провадження у справі, якщо із матеріалів справи, що передана судді-доповідачу, убачається наявність підстав для самовідводу, передбачених статями 20, 21 ЦПК.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд повинен бути «встановленим законом».

Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений легітимності, яка вимагається у демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів «встановлений законом» стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення у справах «Булут проти Австрії» від 22.02.1996 року, «Бускаріні проти Сан-Марино»). Термін «закон», про який ідеться в цьому положенні, стосується, таким чином, не лише законодавства щодо створення і компетенції судових органів, а й будь-якого іншого положення національного права, невиконання якого робить неправомірною участь одного або кількох суддів у розгляді справи. Тут йдеться, зокрема, про положення щодо повноважень, щодо несумісностей і щодо відводу судді (рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії»).

Недотримання судом зазначених положень означає в принципі порушення пункту 1 ст. 6 (справи «Цанд проти Австрії», заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978 року та «Россі проти Франції», заява № 11879/85, рішення комісії від 06.12.1989 року).

Про те, що термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України».

Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією ООН від 27.07.2006 року, об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об'єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказує, що справедливим в розумінні ст. 6 Конвенції може вважатись тільки такий суд, який діє незалежно від будь-яких обставин особистого (людського) чи іншого плану, є безстороннім та безпристрасним, тобто при абсолютній відсутності обставин, які можуть викликати сумнів в обєктивності та неупередженості судді.

У справі Деблет проти Бельгії Європейський суд вказав, що не можна вважати неупередженим суддю, якщо суддя раніше мав можливість ознайомитись зі справою, її учасниками , скласти свою думку ще до того, як розпочався даний судовий розгляд.

Враховуючи вищенаведене вважаю за необхідне заяву про самовідвід задовольнити.

Керуючись ст.ст.36, 40, 260 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Заяву судді Радченка Віталія Євгеновича про самовідвід - задовольнити.

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя: Радченко В.Є.