ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 490/5550/15-ц

провадження № 61-7711св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 серпня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що він та його колишня дружина ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Його частка у праві власності на це майно складає 21/25, а частка відповідача - 4/25.

Послався на те, що спільне користування квартирою є неможливими через існування між ними напружених стосунків, у добровільному порядку отримати від нього грошову компенсацію за належну у праві власності незначну частку ОСОБА_5 відмовляється.

Оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає і має інше житло, позивач просив припинити право власності ОСОБА_5 на 4/25 часток квартири АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на ці 4/25 часток з одночасною сплатою на користь ОСОБА_5 компенсації вартості її частки у спільному майні у розмірі, визначеному судовою оціночною експертизою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів неможливості виділення належної ОСОБА_5 частки квартири в натурі і неможливості спільного користування цим майном.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 серпня 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Припинено право власності ОСОБА_5 на 4/25 часток квартири АДРЕСА_1. Вирішено виплатити ОСОБА_5 33 673,41 гривень з депозитного рахунку апеляційного суду Миколаївської області, що внесені ОСОБА_4 згідно з квитанцією № 0.0.594996548.1 від 4 серпня 2016 року, та 34 592,59 гривень з депозитного рахунку ТУ ДСА у Миколаївській області, що внесені ОСОБА_4 згідно з квитанцією № 0.0.417201250.1 від 3 серпня 2016 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 4/25 часток квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна квартира є неподільною, частка ОСОБА_5 є незначною, спільне користування даним майном неможливе у зв'язку з напруженими стосунками між сторонами, а припинення права власності відповідача на частку у майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона має інше житло.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 серпня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що не погоджується із визначеною експертом-оцінювачем вартістю належної їй частки у спільному майні і вважає таку суму заниженою.

Неможливість технічного виділення 4/25 часток квартири АДРЕСА_1 не свідчить про те, що між сторонами не може бути встановлений порядок користування цією квартирою, яка має дві жилі кімнати.

Вважає безпідставним висновок апеляційного суду про наявність у неї іншого житла, оскільки доказів того, що вона має інше житло позивачем не подано. Квартира АДРЕСА_1 є її та їх спільного з позивачем сина ОСОБА_6 єдиним житлом, тому припинення права власності на частку у цьому майні завдасть істотної шкоди її інтересам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що між ним і відповідачем склалися неприязні відносини, які перешкоджають можливості спільно користуватися квартирою. ОСОБА_5 умисно створює йому перешкоди у реалізації права власності на квартиру, хоча має інше житло і цією квартирою не користується.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 загальною площею 46,9 кв.м., в тому числі житловою площею 32,6 кв.м. Відповідно до рішення апеляційного суду Миколаївської області від 3 лютого 2015 року ОСОБА_4 належить 21/25 часток у праві власності на квартиру, а ОСОБА_5 - 4/25 часток.

Згідно з висновком судової оціночно-технічної експертизи № 125-047 від 22 червня 2016 року виділення в натурі належних ОСОБА_5 4/25 часток квартири АДРЕСА_1 є технічно неможливим. Ринкова вартість спірної квартири складає 426 661 гривень; вартість 4/25 часток цієї квартири складає 68 266 гривень.

3 серпня 2015 року до початку розгляду справи ОСОБА_4 вніс на депозитний рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області 34 592,59 гривень.

4 серпня 2016 року ОСОБА_4 вніс на депозитний рахунок апеляційного суду Миколаївської області 33 673,41 гривень.

Також апеляційним судом встановлено, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 склалися напружені стосунки, спільне користування квартирою є неможливим.

ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає і нею не користується. Фактично відповідач мешкає у квартирі АДРЕСА_2, яка належала її батькам.

На момент їх смерті ОСОБА_5 проживала у квартирі і продовжила нею користуватися надалі, доказів на спростування прийняття нею цього майна у спадщину не подала, про належність квартири іншим особам не зазначала.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, а фактично мешкає у квартирі АДРЕСА_2.

Встановивши, що відповідач не користується спірною квартирою і має інше житло, апеляційний суд обґрунтованого вказав, що припинення права власності ОСОБА_5 на належну їй частку у спірному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Оскільки належні відповідачу 4/25 часток квартири виділити в натурі технічно неможливо, а стосунки між сторонами унеможливлюють спільне використання цього майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про припинення права власності ОСОБА_5 на 4/25 часток квартири АДРЕСА_1 із одночасною виплатою грошової компенсації у сумі 68 266 гривень, визначеній судовим експертом-оцінювачем.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не зареєстрував право власності на 21/25 часток квартири і не вважається її співвласником, оскільки право власності ОСОБА_4 на цю квартиру зареєстроване Миколаївським міським бюро технічної інвентаризації 20 жовтня 1997 року за реєстровим № 17843 на підставі біржового договору купівлі-продажу від 30 вересня 1997 року.

Не спростовують правильність висновків апеляційного суду посилання заявника на те, що за відсутності можливості технічного виділення належної їй частки можна визначити порядок користування спірною квартирою, яка має дві житлові кімнати.

При встановленні порядку користування житлом кожному із співвласників передається в користування конкретна його частина, виходячи із частки у праві спільної власності на це житло. Виділені у користування приміщення можуть не точно відповідати належним співвласникам часткам, проте таке відхилення не повинно бути значним.

ОСОБА_5 належить 4/25 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, ця частка є незначною і не дозволяє виділити у користування відповідачу пропорційне її частці приміщення, оскільки це призведе до порушення прав іншого співвласника.

Апеляційним судом також встановлено, що між сторонами склалися напружені стосунки, які унеможливлюють спільне користування квартирою без визначення порядку такого користування.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника щодо того, що спірна квартира є її єдиним житлом і припинення права власності на 4/25 часток цієї квартири завдасть істотної шкоди її інтересам.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

ОСОБА_5 фактично проживає у квартирі АДРЕСА_2, за цією адресою отримувала поштову кореспонденцію від суду першої інстанції, ця адреса зазначена нею в укладеному з адвокатом Бєловим Р. В. договорі про надання правової допомоги. Доказів того, що в дійсності вона не має права проживати у квартирі АДРЕСА_2, яка належала її померлим батькам, заявник не надала.

Безпідставними є заперечення заявника щодо визначеної експертом-оцінювачем вартості належної їй частки квартири у розмірі 66 266 гривень, оскільки жодних доказів на спростування цієї суми заявник не надала, про призначення повторної судової оціночно-технічної експертизи клопотань не заявляла, самостійно проведення експертного дослідження не забезпечила.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 серпня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук