Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 607/14161/16-ц

провадження № 61-19535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Управління соціальної політики Тернопільської міської ради,

відповідач - ОСОБА_8,

третя особа - Державна фінансова інспекція в Тернопільській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

13 лютого 2017 року у складі судді Позняка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів:

Кузьми Р. М., Сташківа Б. І., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Управління соціальної політики Тернопільської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги при народженні дитини та державної соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до заяв ОСОБА_8 з доданими до них документами від 23 квітня 2012 року № 66849 та від

29 березня 2013 року № 79900 на підставі рішень Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 30 травня 2012 року та від 16 травня 2015 року відповідачу були двічі призначені державна соціальна допомога при народженні дитини та державна соціальна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. За результатами проведення Державною фінансовою інспекцією в Тернопільській області ревізії фінансово-господарської діяльності позивача складено Акт від 27 травня 2015 року № 17-22/128, у якому зазначено, що відповідно до інформації, наданої Управлінням Служби безпеки України в Тернопільській області ОСОБА_8 з 09 лютого 2012 року до 16 березня 2013 року перебувала за кордоном та 13 серпня 2013 року знову виїхала за кордон. У зв'язку з викладеними обставинами відповідачу зайво нараховано та виплачено допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі 11 862,93 грн, та допомогу при народженні дитини в розмірі 24 959,92 грн. Відповідач була письмово повідомлена про необхідність повернення надмірно виплачених коштів державної соціальної допомоги при народженні дитини та державної соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, але в добровільному порядку кошти повернуті не були.

У зв'язку з уточненнями Управління соціальної політики Тернопільської міської ради просило стягнути надмірно виплачені кошти державної соціальної допомоги при народженні дитини в розмірі 24 959,92 грн, державної соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку в розмірі 11 862,93 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільської області від 20 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наведені позивачем підстави для стягнення з відповідача надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям в розмірі 36 822,85 грн не узгоджуються із вимогами частини другої статті 22 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», статтей 1212-1215 ЦК України. Позивачем не доведено, що суми державної допомоги були виплачені відповідачу надміру, внаслідок зловживань ОСОБА_8 чи її недобросовісності, як і не встановлено факту наявності рахункової помилки.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не наведено, які саме зловживання допущені ОСОБА_8 при поданні нею документів для призначення соціальної допомоги, та які відомості в поданих документах є завідомо неправдивими або із приховуванням яких відомостей щодо її майнового стану та доходів, позивачці не могли бути призначені державні соціальні допомоги.

26 травня 2017 року Управління соціальної політики Тернопільської міської ради подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами належним чином не досліджено та не надано оцінки Акту Державної фінансової інспекції в Тернопільській області від 27 травня 2015 року № 17-22/128 та не враховано положення частини другої статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні».

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_8 народився син - ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про народження

НОМЕР_1.

23 квітня 2012 року ОСОБА_8 звернулася до органу праці та соціального захисту населення про призначення соціальної допомоги при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

Рішенням Тернопільського міського центру з нарахування і виплати допомог від 30 травня 2012 року ОСОБА_8 призначено допомогу при народженні дитини з 01 травня 2011 року до 31 травня 2011 року -

8 320,00 грн та з 01 червня 2011 року до 31 травня 2013 року - 693,33 грн, утриманець - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також рішенням Тернопільського міського центру з нарахування і виплати допомог від 30 травня 2012 року ОСОБА_8 призначено соціальну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з

23 квітня 2012 року до 26 травня 2014 року - 130 грн, по доходах - з 23 квітня 2012 року до 30 червня 2012 року - 732,89 грн., з 01 липня 2012 року до

30 вересня 2012 року - 740,89 грн, утриманець - ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 березня 2013 року ОСОБА_8 звернулася із заявою до органу праці та соціального захисту населення про призначення соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Рішенням Тернопільського міського центру з нарахування і виплати допомог від 16 травня 2013 року ОСОБА_8 призначено допомогу по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 01 березня 2013 року по 26 травня 2014 року - 130 грн., по доходах - з 01 березня 2013 року по 31 серпня

2013 року - 785,89 грн., утриманець - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зі змісту акта ревізії фінансово-господарської діяльності управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 27 травня 2015 року

№ 17-22/128, проведеної Тернопільською об'єднаною державною фінансовою інспекцією, вбачається, що ОСОБА_8 написала заяву для призначення їй одноразової допомоги при народженні дитини та допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку 23 квітня 2012 року, проте відповідно до інформації Управління Служби безпеки України в Тернопільській області вона виїхала з України 09 лютого 2012 року та в'їхала в Україну 16 березня 2013 року, виїхала з України 13 серпня

2013 року. Заяву від ОСОБА_8 було пийнято колишнім спеціалістом першої категорії відділу з прийому громадян ОСОБА_10 та зареєстровано 23 квітня 2012 року за № 66849. Зазначене порушення було допущено з вини колишнього спеціаліста першої категорії відділу з прийому громадян

ОСОБА_10, яка прийняла документи для призначення соціальної допомоги та зареєструвала їх, у звязку з чим ОСОБА_8 зайво нараховано та виплачено допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі 11 862,93 грн, та допомогу при народженні дитини в розмірі

24 959,92 грн.

У частині першій статті 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у редакції чинній, на момент виникнення спірних правовідносин, зазначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну).

Зі змісту положень статті 11 цього Закону вбачається, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин (частина п'ята стаття 11 вказаного Закону)

Відповідно до частини першої статті 13 цього Закону право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за цим Законом має особа (один з батьків дитини, усиновлювач, опікун, баба, дід або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною.

Згідно з частиною першою статті 14 зазначеного Закону допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачується щомісяця з дня призначення допомоги по догляду за дитиною по день досягнення дитиною вказаного віку включно. Усиновлювачам та опікунам допомога призначається не раніше, ніж з дня прийняття рішення про усиновлення або встановлення опіки.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» суми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім'ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом.

Статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

З аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що законодавцем передбачено два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки чи недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вказаниминормами Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»встановлено порядок прийняття заяв по соціальній виплаті на дитину до досягнення нею трьохрічного віку. Під час прийняття вказаної заяви, до ОСОБА_8 не було жодних претензій чи зауважень, щодо подання нею документів. Соціальна виплата була оформлена та почала нараховуватися відповідно до встановленого плану, а з надах до суду доказів не встановлено обставин, які б свідчили про незаконне нараховування соціальної допомоги ОСОБА_8

Закта ревізії фінансово-господарської діяльності управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 27 травня 2015 року № 17-22/128 на який посилається заявник, вбачається, що заяву ОСОБА_8 від

23 квітня 2012 року № 66849, у той час коли остання перебувала за кордоном, зареєстровано колишнім спеціалістом першої категорії відділу з прийому громадян ОСОБА_10, у діях якої було встановлено наявність вини.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження рахункової помилки чи недобросовісності ОСОБА_8 при отриманні зазначених коштів.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судові рішення постановлені без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик