Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 145/2037/16-ц

провадження № 61-31881св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну ОСОБА_5 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року у складі головуючого-судді Мазурчака А. Г. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2017 року у складі суддів: Якименко М. М., Іващука В. А., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 03 березня 2009 року вона з ОСОБА_5 уклала шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Тиврівського районного управління юстиції.

В шлюбі в них народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак в подальшому їх подружнє життя з відповідачем по справі не склалось, між ними часто виникали сварки, в зв'язку з чим вони з відповідачем по справі почали проживати окремо.

Їх син ОСОБА_6 проживає з нею та перебуває на її утриманні. Він хворіє та перебуває на «Д» обліку в Тиврівському районному медичному центрі первинної допомоги з приводу часткової лактозної непереносимості, дисахаридної недостатності з синдромом мальабсорбції, ангіодистонії судин сітківки, сольового діатезу, денного нетримання сечі та малих серцевих аномалій.

Лікування зазначених захворювань потребує значних витрат, проте відповідач коштів на лікування сина не надає, на її звернення з цього приводу не реагує.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частки від його доходу щомісячно до повноліття дитини, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, починаючи з 09 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю позовних вимог та тим, що відповідач, як батько неповнолітньої дитини, із урахуванням стану здоров'я дитини, зобов'язаний надавити матеріальну допомогу у відповідності до статті 182 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2017 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу неповнолітній дитині у встановленому судом першої інстанції розмірі.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не вмотивував свій висновок про визначення розміру аліментів. Не врахував положення частини другої статті 57, статті 184 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та в основу рішення поклав усні пояснення позивача про те, що їй не вистачає доходу на утримання сина. Неповно з'ясував обставини справи щодо наявності у відповідача можливості у розмірі стягнутому судом надавати утримання своєму сину.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу та матеріали касаційного провадження 30 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

14 липня 2018 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, зазначивши що судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із матір'ю і знаходиться на її утриманні.

Сторони по справі проживають окремо.

Відповідач добровільно не виконує свого обов'язку щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини.

Дитина хворіє та перебуває на «Д» обліку в Тиврівському районному медичному центрі первинної допомоги з приводу часткової лактозної непереносимості, дисахаридної недостатності з синдромом мальабсорбції, ангіодистонії судин сітківки, сольового діатезу, денного невтримання сечі та малих серцевих аномаліях.

Позивач працює в Філії «Стояни» Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Інвест Україна» на посаді бухгалтера.

Відповідач працює в тому ж товаристві на посаді головного інженера, отримує заробітну плату в розмірі 12602,00 гривень на місяць.

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач визнав позовні вимоги, що було прийнято судом.

Приймаючи визнання позову, суд першої інстанції виходив із того, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК Українибатьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання сина, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд.

Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на неповнолітнього сина.

За змістом статті 183 СК Українирозмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_6, суд першої інстанції, у відповідності до статті 182 СК України, врахував всі обставини справи, які мають істотне значення для вирішення цього питання, зокрема стан здоров'я дитини, і те, що дитина знаходиться на утриманні позивача, батько дитини має регулярний дохід та матеріальну можливість сплачувати аліменти, відсутність у нього інших утриманців, а також те, що ним був визнаний позов у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги про те, що розмір стягнутих з нього аліментів є завищеним, при розгляді справи він погодився на сплату аліментів, але не в тому розмірі, який був заявлений позивачем, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що за наявності підстав підтверджених статтею 192 СК України розмір аліментів може бути змінений за рішенням суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик