Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 329/864/17 Головуючий у 1-й інстанції Ломейко В.В.
Номер провадження 22-ц/778/1921/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 20 серпня 2004 року помер його батько ОСОБА_4, який на день смерті проживав один в ІНФОРМАЦІЯ_1.

За життя ОСОБА_4 заповіт не складав.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина до спадкової маси якої входить земельна частка (пай) розміром 7,10 умовних кадастрових гектарів.

У визначений законом строк позивач не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, так як вважав, що зможе оформити спадщину у будь-яких зручний для себе час.

Зазначав, що строк пропустив з поважної причини.

На підставі викладеного, позивач просив суд, визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 7,10 умовних кадастрових гектарів в порядку спадкування за законом.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності, в порядку спадкування за законом, на земельну частку (пай) площею 7,10 умовно кадастрових гектарів, яка розташована на території Чернігівської селищної ради та посвідчується сертифікатом на земельну частку (пай) серія ЗП № 0057220 від 20.01.1997, який виданий на підставі розпорядження Чернігівської районної державної адміністрації № 210 від 01.08.1996 на ім'я ОСОБА_4, який помер 20 серпня 2004 року в смт. Чернігівка Чернігівського району Запорізької області.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Бердянська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області, яка не брала участі у розгляді справи подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась, адже ніхто із можливих спадкоємців за прийняттям спадщини не звертався, як наслідок її не прийняв, суд незаконно визнав за ОСОБА_6 право власності на земельну частку (пай). Суд не звернув увагу на недодержання позивачем обовязкової процедури оформлення прав на спадкове майно. Позивач, не прийнявши спадщину та не вживши для цього жодних дій, за відсутності спору про право, звернувся до суду із позовною заявою, а суд незаконно задовольнив його вимоги. Судом також в порушення ст.. 316 ЦК України визнано право власності на земельну частку (пай), яка за своєю правовою природою не є річчю (майном).

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7, Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями по вручення поштового відправлення ( судової повістки), які приєднані до матеріалів справи до апеляційного суду не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких письмових клопотань від них не надходило.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. ст. 371, 372 ЦПК України , судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3, його представника ОСОБА_7, Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом, на даний момент спадщину після померлого ніхто не прийняв, то відповідно позивач має право на визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 20 серпня 2004 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 289963 від 21.08.2004 року, видане відділом РАГС Чернігівського районного управління юстиції ( а.с. 8).

ОСОБА_4 є батьком позивача ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серія 11-ЖС № 410636 ( а.с. 7).

На день смерті ОСОБА_4 проживав один за адресою: смт. Чернігівка, вул. Світла, 10, що підтверджується довідкою Чернігівської селищної ради № 1410 від 01.02.2017 року (а.с. 10).

За життя ОСОБА_4 заповіт не складав.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, у склад спадкової маси входить земельна частка (пай) розміром 7,10 в умовних кадастрових гектарах, що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 0057220 від 20.01.1997 року, який видано на підставі рішення Чернігівської РДА за № 210 від 01.08.1996 року (а.с.9).

У визначений законом строк ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини не звертався, що підтверджується інформаційною довідкою приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_9 про те, що спадкова справа щодо майна ОСОБА_4, який помер 20.08.2004 року, не заводилася, свідоцтво про право на спадщину щодо майна зазначеної особи не видавалося ( а.с. 15).

Доказів того, що на час відкриття спадщини позивач постійно проживав разом із спадкодавцем, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, матеріали справи не містять.

Положеннями статей 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживає зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, і лише у цьому разі він набуває право на спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Аналогічні роз'яснення також викладено у листі ВССУ з розгляду цивільних i кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, де п. п. 3.5 п. 3 передбачено, що у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотapiyca у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Натомість, суд першої інстанції встановивши, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась, позивач заяву про прийняття спадщини у передбачений ст. 1270 ЦК України строк до нотаріальної контори не подав, на час відкриття спадщини із спадкодавцем постійно не проживав, як наслідок спадщину не прийняв, відмова нотapiyca у видачі свідоцтва про право на спадщину в матеріалах справи відсутня, тобто за відсутності спору про право задовольнив позов, визнавши за ОСОБА_3 право власності на земельну частку (пай).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Проте, з вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивач до суду не звертався.

Крім того, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки.

Частиною 1 ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей ( нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

При цьому земельна частка ( пай), це умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства.

Вбачається, що земельна частка ( пай) не є предметом матеріально світу та відповідно річчю чи майном у розумінні ст. 316 ЦК України, а тому суд першої інстанції безпідставно визнав за позивачем право власності на земельну частку (пай).

З огляду на викладене, правильним способом захисту у даному випадку є визнання права на земельну частку ( пай) ( п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Виходячи з викладеного, вирішуючи питання про визнання за позивачем права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування, суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального права, які регулюють відповідні правовідносини, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

В силу вимог ч. 1, 5 ст. ст. 141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, має право на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених нею під час розгляду справи.

Прокуратурою Запорізької області сплачено за подачу даної апеляційної скарги судовий збір у сумі 960 грн. ( а.с. 39).

Отже, кошти у розмірі 960 грн. сплачені Прокуратурою Запорізької області за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області - задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2017 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову наступного змісту.

«Позов ОСОБА_3 до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Прокуратури Запорізької області судовий збір в розмірі 960 (девятсот шістдесят) гривень.».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.07.2018 року.

Головуючий

Судді: