Справа №487/6145/16-ц 02.07.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 487/6145/16-ц
Номер провадження 22-ц/784/394/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

02 липня 2018 року місто ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Темнікової В.І.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалене Заводським районним судом міста Миколаєва під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщенні цього ж суду 06 вересня 2017 року о 14 годині 01 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Адміністрація Заводського району Миколаївської міської ради, про покладення обов'язку припинити користування газовою турбоколонкою,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до ОСОБА_4 про покладення обов'язку припинити користування газовою турбоколонкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2012 року, позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири №100 в будинку №50, що розташований по вулиці Крилова у місті Миколаєві.

В грудні 2013 року ОСОБА_4, яка є власником квартири №96, що розташована у цьому ж будинку поверхом нижче, встановила газову турбоколонку, труба від якої проведена через зовнішню стіну під вікно квартири позивача, що є порушенням діючого законодавства.

Згідно вимог по встановленню газової турбоколонки, замовник повинен отримати згоду сусідів, проте ОСОБА_3 такої згоди не надавав та навпаки просив припинити роботи по встановленню газового пристрою.

Не звертаючи уваги на незгоду позивача, ОСОБА_4 було виготовлено робочий проект та встановлено в квартирі газову турбоколонку.

Неодноразові звернення ОСОБА_3 до контролюючих органів результату також не дали.

Посилаючись на викладені обставини, а також на недотримання відповідачем при встановлені газової турбоколонки санітарних та технічних вимог, позивач ОСОБА_3 просив суд зобовязати ОСОБА_4 припинити користування газовою турбоколонкою в квартирі №96, що в будинку №50 по вулиці Крилова в місті Миколаєві.

За заявою позивача, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 лютого 2017 року, до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Адміністрацію Заводського району Миколаївської міської ради.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 вересня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове рішення по суті позовних вимог та стягнути з позивача на його користь судові витрати.

При цьому апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом порушено право позивача на справедливий суд в розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не застосовано до спірних правовідносин положення ст.383 ЦК України.

Крім того, позивач просив направити до Адміністрації Заводського району міста Миколаєва або прокуратури Миколаївської області окрему ухвалу про вжиття заходів щодо додержання Міжвідомчою комісією з питань відключення споживачів від систем централізованого опалення та гарячого водопостачання вимог діючого законодавства України та правових позицій Верховного суду при надані дозволів на відключення.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_3, так як ОСОБА_4 самовільно не відключалася від мереж централізованого постачання гарячої води, оскільки належним шляхом отримала дозвіл міжвідомчої комісії з питань відключення споживачів від систем централізованого опалення та гарячого водопостачання та робочий проект додаткового встановлення газової турбоколонки, який на даний час ніким не відмінений та не скасований.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області з таким висновком погоджується.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Питання відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила №630, із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №1268 від 31 жовтня 2007 року), в яких з метою захисту прав усіх мешканців багатоквартирних будинків передбачено відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води не окремих квартир багатоквартирного будинку з ініціативи їх власників або наймачів, а відключення цілих багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів.

Згідно з п.26 Правил №630 відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Відповідно до п.25 Правил №630 відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 грудня 2005 року за №1478/11758, визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від таких послуг.

Для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії (склад комісії).

Відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії.

Крім того, наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року за №169, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2007 року за №1320/14587, було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Разом із тим згідно із ч.2 ст.383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних умов і правил експлуатації будинку.

Саме до цього зводяться і правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 16 травня 2011 року у справі №6-9 цс11.

З матеріалів справи убачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 2012 року, позивачу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частки кожному, належить квартира №100, що розташована у багатоквартирному десятиповерховому будинку №50 по вулиці Крилова в місті Миколаєві (а.с.12).

ОСОБА_4 є власником квартири №96 у цьому ж будинку, яка розташована поверхом нижче від квартири позивача.

Маючи намір відключити квартиру від мережі централізованого постачання гарячої води та улаштування газової колонки відповідач звернулася до міжвідомчої комісії при Адміністрації Заводського району по розгляду питань щодо відключення споживачів від систем централізованого опалення та гарячого водопостачання із заявою про надання такого дозволу.

Згідно витягу із протоколу №18 засідання міжвідомчої комісії при Адміністрації Заводського району по розгляду питань щодо відключення споживачів від систем централізованого опалення та гарячого водопостачання від 26 листопада 2013 року, ОСОБА_4 надано дозвіл на відключення квартири від системи гарячого водопостачання з послідуючим улаштуванням газової турбоколонки, за умови: наявності згоди балансоутримувача будинку; наявності згоди санепідемстанції Заводського району; наявності згоди РВ ГУ МНС Заводського району; отримання технічних умов від газо- або електропостачальної організації; отримання технічних умов від теплопостачальної організації; виготовлення проектної документації (а.с.17).

Для отримання дозволу міжвідомчої комісії відповідачем ОСОБА_4 окрім її заяви, також були надані наступні документи: довідка про відсутність боргів за житлово-комунальні послуги; довідка від теплопостачального підприємства про відсутність послуги з гарячого водопостачання у відповідному житловому будинку протягом останніх 4-х місяців; довідка від балансоутримувача будинку про те, що він не заперечує проти влаштування в квартирі відповідача системи автономного гарячого водопостачання; довідка від департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради про те, що система гарячого водозабезпечення будинку не включена до плану капітального ремонту на поточний рік.

Зокрема, згідно інформації, викладеної у листі ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» від 08 листопада 2013 року, це підприємство не заперечувало проти облаштування у квартирі відповідача газової колонки з підігріву холодної води, оскільки постачання гарячої води до житлового будинку, в якому розташовані квартири сторін, припинено з 02 квітня 2007 року (а.с.95).

Із листа Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради від 28 жовтня 2013 року планом капітального ремонту житлового фонду територіальної громади міста на 2013 рік виконання робіт з ремонту внутрішньої будинкової системи гарячого водопостачання житлового будинку №50 по вулиці Крилова в місті Миколаєві не було передбачено (а.с.94).

На замовлення ОСОБА_4 Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (далі ПАТ «Миколаївгаз») виготовлено технічні умови і робочий проект щодо додаткової установки газової турбоколонки і заміни газового лічильника в квартирі №96 в житловому будинку №50 по вулиці Крилова у місті Миколаєві (а.с.87-98).

Відповідно до актів від 26 грудня 2013 року та від 27 грудня 2013 року, складених працівниками ПАТ «Миколаївгаз», було здійснено прийом в експлуатацію у квартирі належної відповідачу газової турбоколонки «Аристон» та пуск газу (а.с.99,102).

Звертаючись до суду позивач зазначав, що відповідач встановила газову турбоколонку з порушеннями правил, встановлених чинним законодавством, на підтвердження чого також посилався на постанову Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі №6-9цс12.

Разом з тим, судом першої інстанції не було встановлено, що об'єктом відключення від мереж централізованого постачання гарячої води була лише квартира відповідача, а не багатоквартирний будинок у цілому, як і не було встановлено, що відключення квартири відповідача від мереж централізованого постачання гарячої води було здійснено ОСОБА_4 самовільно.

При цьому при вирішенні справи колегія суддів бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.77,78, ч.ч. 3-4 ст.82,89 ЦПК України засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З системно-логічного аналізу вищевикладених обставин справи та наявних у справі судових рішень слідує, що відповідач ОСОБА_4 самовільно не відключалася від мереж централізованого постачання гарячої води, а тому не вбачається порушення прав позивача чи інших мешканців будинку, де мешкають сторони, оскільки житловий будинок фактично з 2007 року був відключений від централізованого постачання гарячої води.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що при надані відповідачу дозволу міжвідомчою комісією не було дотримано встановленого порядку його надання, наявність порушення положень ДБН «Газопостачання», відсутність згоди СЕС, МНС та узгодження з власниками суміжних квартир, то вони стосуються безпосередньо діяльності самої міжвідомчої комісії при Адміністрації Заводського району, а відповідний орган не був залучений до участі у даній справі в якості відповідача та позовні вимоги до нього позивач не заявляв.

Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання відповідачем санітарних і технічних норм при проведенні робіт по встановленню газової трурбоколонки, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження належними доказами, як того вимагають положення ст.81 ЦПК України.

До того ж в матеріалах справи наявна проектна документація щодо додаткової установки газової трубоколонки і заміни газового лічильника в квартирі відповідача, а також лист Центрального міжрайонного управління Головного управління держсанепідслужби у Миколаївській області від 22 листопада 2013 року про те, що питання обладнання автономного опалення чи гарячого водопостачання не є компетенцією санепідслужби (а.с.15-19).

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо вимоги апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно порушень, допущених на думку позивача, Міжвідомчою комісією з питань відключення споживачів від систем централізованого опалення та гарячого водопостачання, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Між тим, проаналізувавши доводи, на які посилається позивач, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, заява №63566/00, п.23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6

Повний текст судового рішення

складено 06 липня 2018 року