П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 222/734/18

Номер провадження 22-ц/804/616/18

Донецький апеляційний суд у складі суддів Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області

третя особа - Нікольська районна державна адміністрація Донецької області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року, у складі судді Вайновської О.Є., дата складення повного судового рішення 04 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (далі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області), Нікольської (Володарської) районної державної адміністрації Донецької області про поновлення договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2012 року він уклав з Володарською райдержадміністрацією Донецької області договір оренди землі, за яким йому було надано в оренду земельну ділянку площею 20,2577 га із земель сільськогосподарського призначення, розташовану за межами населених пунктів на території Володарської селищної ради, строком на 5 років. За умовами договору він зобов'язався сплачувати орендну плату в обумовлені договором строки в розмірі 2% від нормативно грошової оцінки землі. 03 квітня 2013 року вказаний договір був зареєстрований в Реєстраційній службі Володарського РУЮ Донецької області. 28 листопада 2014 року в договір були внесені зміни і збільшено розмір орендної плати до 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки. 23 лютого 2018 року, маючи намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, він звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з листом про поновлення договору оренди землі від 27 грудня 2012 року строком на 14 років зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Відповідач на ці умови не погодився і запропонував укласти договір строком на 7 років з оплатою орендної плати в розмірі 12%. Після того як він не дав на це згоду, позивач припинив договір оренди землі від 27 грудня 2012 року. Посилаючись на недотримання відповідачем порядку поновлення договору оренди землі, визначеного ст.33 Закону України "Про оренду землі", просив суд поновити договір оренди

землі від 27 грудня 2012 року, укладений між ним та Володарською райдержадміністрацією, на 14 років зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки землі.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що цивільно-правові угоди передбачають добровільну згоду сторін на їх укладення; відповідач не мав наміру поновлювати договір на попередніх умовах, про що до закінчення попередньої угоди попередив позивача у письмовому вигляді, але позивач не погодився з новими умовами договору, а тому, втратив переважне право на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що він, як добросовісний орендар мав право на подовження договору оренди земельної ділянки площею 20,2577 га, розташованої на території Володарської селищної ради від 27 грудня 2012 року; в законодавстві не відбулося таких змін, які б давали підстави ГУ Держгеокадастру у Донецькій області відмовити йому у поновленні договору оренди земельної ділянки на умовах, передбачених вказаним договором оренди, а саме, зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на строк 14 років.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, просило скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що дії управління у правовідносинах з ОСОБА_1 відповідали положенням цивільного законодавства та Закону України «Про оренду землі».

Нікольська районна державна адміністрація Донецької області повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; 15 листопада 2018 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника районної адміністрації.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, заперечення проти скарги представника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області Буданцевої К.М., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Володарської райдержадміністрації №809 від 25 грудня 2012 року між Володарською райдержадміністрацією та ОСОБА_1 27 грудня 2012 року укладений договір оренди земельної ділянки, за яким Володарська райдержадміністрація передала ОСОБА_1 в строкове платне користування земельну ділянку площею 20,2577 га із земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Володарської селищної ради.

03 квітня 2013 року відбулася державна реєстрація вказаного договору оренди землі.

Відповідно до п.8 вищевказаного договору оренди, договір укладено строком на 5 років і після закінчення його дії ОСОБА_1 має переважне право за інших рівних умов на поновлення договору на новий строк, про що повинен письмово повідомити орендодавця не пізніше 30 днів до закінчення строку дії договору.

Пунктом 9 договору оренди передбачено, що орендна плата за договором становить 2% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

28 листопада 2014 року між Володарською райдержадміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору оренди землі від 27 грудня 2012 року, яким збільшено розмір орендної плати за користування земельною ділянкою до 3% від нормативної грошової оцінки землі.

29 січня 2018 року ГУ Держгеокадастру у Донецькій області звернулося до позивача з листом щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки, яким повідомило орендаря про необхідність збільшення орендної плати за договором оренди землі від 27 грудня 2012 року до 12% від її нормативно грошової, додавши договір про внесення змін до договору оренди земельних ділянок (а.с.31).

Листом від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 повідомив відповідача про намір поновити договір оренди землі від 27 грудня 2012 року строком на 14 років зі сплатою орендної плати в розмір 3% від нормативно грошової оцінки землі, про що надав додаткову угоду про поновлення договору оренди землі(а.с.25).

06 березня 2018 року ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, розглянувши лист ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року про поновлення договору оренди землі, надав відповідь про те, що розмір орендної плати за користування земельною ділянкою, переданою в оренду за договором від 27 грудня 2012 року, має становити 12% від її нормативно грошової оцінки, тобто в максимальному розмірі, визначеному Податковим законодавством України з метою запобіганню виникненню корупційних факторів та уникненню надання переваг одному орендарю перед іншими в частині встановлення розміру орендної плати. Крім того, відповідач надав додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, якою передбачив строк дії договору - 7 років, розмір орендної плати - 12% від нормативно грошової оцінки землі, протокол розбіжностей №1 до Договору оренди землі від 27 грудня 2012 року.

03 квітня 2018 року строк дії договору оренди землі від 27 грудня 2012 року сплинув.

25 квітня 2018 року відповідач повідомив позивача про припинення дії договору оренди землі від 27 грудня 2012 року, у зв'язку з тим, що істотна умова договору оренди землі - розмір орендної плати, не узгоджена сторонами, тим самим орендодавець повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору оренди землі та своє рішення - припинення договору оренди землі.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визнання подовженим договору оренди земельної ділянки від 27 грудня 2012 року на тих самих умовах і, зокрема, з визначенням орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що на час спливу строку дії цього договору - 03 квітня 2018 року, сторони не досягли домовленості щодо суттєвих умов договору - розміру орендної плати, а тому, переважне право орендаря ОСОБА_1 на укладення договору оренди землі на новий строк припинилося, оскільки орендодавець повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди на умовах, запропонованих орендарем.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною другою статті 792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, ЗК України, Законом України «Про оренду землі»

Згідно з частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та про своє рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, що переглядається, сторони у встановлені законом строки обмінялися думками щодо можливого продовження договору оренди землі від 27 грудня 2012 року і орендодавець у встановлені строки повідомив орендаря про незгоду з поновленням договору оренди від 27 грудня 2012 року на умовах орендаря, а саме, встановленням орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі.

Так, 06 березня 2018 року відповідач, розглянувши лист ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року про поновлення договору оренди землі, надав відповідь про те, що розмір орендної плати за користування земельною ділянкою, переданою в оренду за договором від 27 грудня 2012 року, має становити 12% від її нормативно грошової оцінки, тобто в максимальному розмірі, визначеному Податковим законодавством України з метою запобіганню виникненню корупційних факторів та уникненню надання переваг одному орендарю перед іншими в частині встановлення розміру орендної плати. Крім того, надав додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, якою передбачив строк дії договору - 7 років, розмір орендної плати - 12% від нормативно грошової оцінки землі, протокол розбіжностей №1 до Договору оренди землі від 27 грудня 2012 року.

03 квітня 2018 року позивач надав відповідачу відповідь на лист від 06 березня 2018 року та протокол розбіжностей №1 до Договору про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок від 27 грудня 2012 року, визначивши розмір орендної плати за договором оренди землі від 27 грудня 2012 року - 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Таким чином, судом вірно встановлено, що сторонами дотримано усі умови, передбачені частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі»для поновлення договору оренди землі, але остаточна домовленість щодо умов договору досягнута не була, а тому, позивач втратив переважне право на продовження договору оренди земельної ділянки площею 20,2577 га із земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Володарської селищної ради.

Не погоджуючись з рішенням суду про відмову у позові, ОСОБА_1 посилався на те, що він є добросовісним орендарем, має право на продовження договору від 27 грудня 2012 року, а висновок суду, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк припинилося, не відповідає обставинам справи.

Ці доводи є непереконливими.

За умовами договору оренди від 27 грудня 2012 року, він укладений на строк 5 років, а після його закінчення орендар має переважне право за інших рівних умов поновлення його на новий строк (п.8 а.с.17).

Разом з тим переважне право - це встановлене законом або договором право учасника цивільних відносин на переважне перед іншими особами вчинення дій (правочинів), спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тобто переважне право на поновлення договору оренди землі виникає лише у разі подальшого перебування земельної ділянки в оренді та при наявності інших осіб, які претендують на оренду цієї ж земельної ділянки.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановлених законодавством певної процедури і строків.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до частини дев'ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Крім того, оскільки переважне право на поновлення договору оренди землі виникає лише в разі подальшого перебування земельної ділянки в оренді та при наявності інших осіб, які претендують на оренду цієї ж земельної ділянки, то при передачі орендодавцем земельної ділянки особі (особам) у власність інститут переважного права застосовуватись не може навіть при виконанні усіх передбачених законодавством та договором оренди умов попереднім орендарем.

Згідно з роз'ясненнями, наданими судам в абзаці 4 пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в разі закінчення зазначеного в договорі строку оренди переважне право орендарів на поновлення договору оренди, передбачене статтею 33 Закону від 6 жовтня 1998 р. № 161-XIV «Про оренду землі», поширюється на випадки, коли земля знову передається в оренду.

Доводи ОСОБА_1 про невизнання орендодавцем його переважного права, передбаченого спірним договором та статтею 33 Закону України «Про оренду землі» є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів, а позивач в порядку ст.81 ЦПК України не довів, що орендодавець уклав договір оренди спірної земельної ділянки з іншим орендарем на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права.

Посилання у скарзі на те, що у позивача наявні юридичні факти для поновлення договору оренди землі з підстав передбачених ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі», а саме орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою, орендар належно виконує свої обов'язки за договором та відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, безпідставні, оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру орендної плати за користування земельною ділянкою, що виключає можливість захисту інтересів позивача з підстав переважного права на подовження строку дії договору оренди від 27 грудня 2012 року.

Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач визнав, що лист-повідомлення ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 25 квітня 2018 року про припинення договору оренди землі він отримав; користування спірною земельною ділянкою після збору врожаю припинив.

Отже, порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди: з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право; у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору, на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права; з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 10 червня 2010 року № 6-70цс15, від 25 лютого 2015 року № 6-10цс15, від 18 березня 2015 року № 6-3цс15 та № 6-4цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини.

Таких обставин ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом відносно ОСОБА_1 не встановлено, а тому, рішення суду скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги щодо строків та характеру повідомлень між сторонами щодо можливості подовження строку дії договору оренду були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Одночасно, заперечуючи проти ухваленого рішення ОСОБА_1 послався на те, що істотні зміни в законодавстві щодо встановлення вимог про визначення орендної плати у більшому розмірі у 2018 році не відбувалися, а тому відповідач не мав права вимагати укладення договору на умовах за яких орендна плата повинна становити 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Між тим, згідно ст. 288 Податкового кодексу України, яка регулює питання орендної плати, в редакції Закону України № 2374-VIII від 22.03.2018 (на час закінчення дії договору від 27 грудня 2012 року), підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (288.1).

288.2. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

288.3. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

288.4. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

288.5. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

288.5.1. не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;

288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

288.5.3. може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

288.5.4. для пасовищ у населених пунктах, яким надано статус гірських, не може перевищувати розміру земельного податку.

288.5.5. для баз олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не може перевищувати 0,1 відсотка нормативної грошової оцінки.

288.6. Плата за суборенду земельних ділянок не може перевищувати орендної плати.

288.7. Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

З урахуванням цих положень Податкового кодексу України не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 про те, що пропозиція ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про можливе продовження договору оренди земельної ділянки, з умовою оплати 12% від нормативної грошової оцінки землі, не відповідають закону.

Встановлено, що ОСОБА_1 користувався за договором оренди від 27 грудня 2012 року землями сільськогосподарського призначення, а тому, вимоги ОСОБА_1 при зверненні до суду про зобов'язання ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про поновлення договору оренди землі з оплатою 3% від нормативної грошової оцінки землі, не ґрунтуються на законі, оскільки така плата можлива тільки до певної категорії земель.

В апеляційній скарзі, крім іншого, зазначається, що судом порушено норми процесуального права, щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження і це є підставою для скасування рішення.

Колегія суддів з цими доводами не погоджується, враховуючи наступне.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про поновлення договору оренди землі 08 травня 2018 року.

10 травня 2018 року у справі відкрито провадження і судом визначено про можливість розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.56).

28 травня 2018 року копія вказаної ухвали та судова повістка направлені позивачу (а.с.57).

Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин. Справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інших обставин недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Малозначними справами є справи, в яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176200 грн.).

Стаття 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За вимогами ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, крім іншого, у спорах, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (881 000грн.).

Матеріали справи вказують на те, що ціна позову у справі не визначена, проте грошова оцінка земельної ділянки, відносно якої виник спір на час укладення договору становила 505 176,21 грн., що, що в сукупності з іншими обставинами, не забороняло суду першої інстанції розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Встановлено, що 19 червня 2018 року представник позивача ОСОБА_2 подав до суду заяву в порядку ст.279 ЦПК України про відкладення розгляду справи та подальшого її розгляду з повідомленням сторін. Будь-яких заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження або клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні, представник позивача суду не подав (а.с.80).

Отже, порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, під час розгляду справи колегією суддів не встановлено.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою представника апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року справа № 393/155/17-ц провадження №61-448 св 17 та справа № 389/984/17 провадження № 61-10003 св 18.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 07 грудня 2018 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко