Справа №642/767/15
Провадження № 2/642/149/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Шрамко Л.Л.,

з участю секретаря - Тугая К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в порядку розподілу спільного майна подружжя,

встановив:

Позивач 28 січня 2015 року звернувся до суду з позовом (т.1., а.с.2-5) до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, просив розділити спільне з відповідачкою майно та борги, що виникли в інтересах сім'ї, виділити йому ? частку житлового будинку літ. «В-2» загальною площею 215,6 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1; виділити відповідачці ? частку вказаного житлового будинку та автомобіль Маzdа-3, 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у сумі 95 000, 00 грн., що становить ? частину вартості вказаного автомобіля, стягнути з відповідачки на його користь ? частину боргу, а саме 46 000 доларів США; а з нього - позивача - на користь ОСОБА_5 ? частину боргу, а саме 46 000 доларів США.

05 лютого 2018 року ОСОБА_3 подав уточнену позовну заяву (т.1,а.с.21-23), в якій просив в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на ? частку житлового будинку літ. «В-2» загальною площею 215,6 кв.м., житловою площею 71,9 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1; визнати за відповідачкою право власності на ? частку вказаного житлового будинку; в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя залишити автомобіль Маzdа 3, 2005 року випуску, у власності відповідачки та стягнути з останньої на його користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості вказаного автомобіля у сумі 95 000,00 грн.

Ухвалою суду від 06 лютого 2015 року після усунення недоліків відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя.

05 лютого 2015 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь солідарно суму боргу в еквіваленті 97 000 доларів США, що складає 1 566 259,00 грн.

Ухвалою суду від 16 лютого 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Ухвалою суду від 27 лютого 2015 року об'єднані в одне провадження позовні вимоги у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, та позовні вимоги у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговими розписками.

14 грудня 2015 року до суду надійшли письмові заперечення відповідачки ОСОБА_4 проти позовних вимог ОСОБА_3, в яких вона зазначила про продаж 02 червня 2015 року будинку АДРЕСА_1, часткове погашення боргу за рахунок належної їй частки в житловому будинку і залишення у її власності за домовленістю з ОСОБА_3 автомобіля Маzdа- 3, у зв'язку з чим просила в задоволенні позову відмовити за відсутністю предмету спору.

Також відповідачка ОСОБА_4 надала заперечення проти позову ОСОБА_5, в яких заперечувала факт підписання боргових розписок, , зазначила, що згоди на отримання позивачем позики не давала, відсутні жодні документальні підтвердження, що гроші, позичені позивачем у ОСОБА_5, пішли на потребу сім'ї, вважає, що борг перед ОСОБА_5 є особистим боргом ОСОБА_3, а не спільним боргом подружжя, тому вона не має відповідати за цим зобов'язанням.

Ухвалою від 05 лютого 2016 року за клопотанням ОСОБА_4 було роз'єднано позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в порядку розподілу спільного майна подружжя з позовними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Ухвалою суду 05 лютого 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу було залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача. Вказана ухвала набрала законної сили.

26 лютого 2016 року ОСОБА_3 подано уточнену позовну заяву (а.с.202-203, том 2), в якій він просив в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на його користь 1 980 000,00 грн., що становить 1/2 вартості житлового будинку по АДРЕСА_1, а автомобіль Маzdа 3, 2005 року випуску, залишити у її власності, та стягнути з неї на його користь грошову компенсацію ? частки вартості вказаного автомобіля у сумі 95 000 грн.

Ухвалою суду від 27 травня 2016 року провадження у даній цивільній справі було зупинено до розгляду апеляційним судом Харківської області апеляційної скарги ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05.11.2015 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговими розписками , та ухвалою суду від 15 січня 2018 року провадження у справі було поновлено.

16 квітня 2018 року позивач ОСОБА_3 подав остаточно уточнену позовну заяву (а.с.248-249, том 2), яка є предметом даного судового розгляду, в якій заявив позовні вимоги про стягнення на його користь в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя з відповідачки ОСОБА_4 987 481,30 грн., що становить станом на 13.04.2018 еквівалент 38 000 доларів США - сума боргу, яка всупереч домовленості не повернута відповідачкою кредитору ОСОБА_7 з належної йому частки грошових коштів від продажу будинку та підлягає стягненню з нього рішенням суду.

В обґрунтування уточненого позову позивач зазначив, що з 02 листопада 1991 року по 19 серпня 2014 році він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, шлюб розірвано.

За час шлюбу у 2002 році за спільні кошти ними було придбано житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, та в 2005 році ними був придбаний автомобіль Маzdа 3, 2005 року випуску, державний номер: НОМЕР_1.

Право власності на вказане спільне майно зареєстровано за ОСОБА_4

Спільний автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений між позивачем та відповідачем в натурі. 02.06.2015 ОСОБА_4 було вчинено продаж вказаного будинку, який був їх спільною власністю. На продаж будинку позивачем було надано згоду, яку посвідчено нотаріально. Від продажу будинку відповідачкою було отримано грошові кошти у сумі 3 960 000,00 грн., що в еквіваленті складає 180 000,00 доларів США. За спільною домовленістю розподіл коштів, отриманих від продажу будинку, повинен був відбутися наступним чином: з належної йому- позивачеві- 1/2 частини коштів відповідачка ОСОБА_4 зобов'язалася сплатити кредитору ОСОБА_5 в погашення боргу еквівалент 58 000,00 доларів США, та кредитору ОСОБА_7 - 38 000,00 доларів США; а він- позивач, в свою чергу, зобов'язався відмовитись на користь ОСОБА_4 від поділу автомобіля Маzdа 3, що є спільною власністю подружжя.

Відповідачка частково виконала свої зобов'язання по сплаті коштів кредиторам, а саме сплатила кредитору ОСОБА_5 58 000,00 доларів США, про що представником ОСОБА_5 надано відповідну розписку про отримання коштів, а позовні вимоги ОСОБА_5 у справі про стягнення боргу залишено без розгляду. Незважаючи на твердження відповідачки ОСОБА_4 про сплату кредитору ОСОБА_7 боргу, що складає еквівалент 38 000,00 доларів США, будь яких доказів цього відповідачкою не надано. Позовні вимоги ОСОБА_7 у справі про стягнення з нього- позивача- боргу рішенням суду від 05.11.2015 задоволено. Відповідачка ОСОБА_4 не виконала своєї обіцянки по сплаті коштів кредиторам, а саме кредитору ОСОБА_7 з частки коштів позивача, отриманих від продажу будинку, борг ОСОБА_7 у сумі 38 000,00 доларів США не сплатила. Належних доказів протилежного відповідачкою не надано, тому він просить стягнути з неї. еквівалент 38 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 13.04.2018 складає 987 481,30 грн. Від вимог про поділ спільного автомобіля Маzdа- 3 він відмовляється, та залишає його у власності відповідачки згідно раніше досягнутих домовленостей.

17 березня 2016 року ОСОБА_4 надані суду письмові заперечення проти позовних вимог позивача(а.с.209-211, том 2).

В письмових запереченнях відповідачка зазначила, що вона разом з відповідачем, як подружжя, за спільні кошти придбали будинок АДРЕСА_1, та автомобіль Маzdа 3, держ. номер НОМЕР_1.

В серпні 2014 року шлюб було розірвано. З вересня 2014 року будинок було виставлено на продаж у зв'язку з наявністю у неї та у позивача боргів перед кредиторами згідно наявних розписок, та розрахуватись зі своїми кредиторами кожен зміг би лише з продажу дому, тому і було прийнято спільне рішення про його продаж.

В січні 2015 року кредитори ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулись кожен окремо із позовними заявами про стягнення заборгованостей по борговим розпискам. Окрім того, на забезпечення позовних вимог кожним із кредиторів було накладено заборону на відчуження зазначеного житлового будинку. За розписками сума її - відповідачки - заборгованості кредитору ОСОБА_7 , складала еквівалент 30 000 доларів США, а сума заборгованості ОСОБА_3 складала: ОСОБА_5 - за останньою розпискою еквівалент 97 000 доларів США, ОСОБА_7 - 52 000 доларів США та 3 500 євро.

Їй- відповідачці- було відомо про борги позивача, але про дійсну суму його заборгованості за розписками їй стало відомо із документів судових справ - боргових розписок, поданих до позовних заяв. Тоді ж стало відомо, що вартості частки позивача від спільного майна не вистачає на остаточний розрахунок з його кредиторами - ОСОБА_5 та ОСОБА_7

В кінці березня з'явились покупці на будинок, та почались спільні переговори між подружжям та кредиторами щодо врегулювання питання погашення боргів, було досягнуто домовленості про те, що продаж буде вчинено за еквівалент 180 000 доларів США.

Між нею, позивачем ОСОБА_3 Є, кредиторами ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було досягнуто домовленість про те, що після продажу будинку з ? частини грошових коштів, належних позивачу, кредитор ОСОБА_5 отримує 58 000 доларів США, кредитор ОСОБА_7 отримує 38 000 доларів США, а з належної їй - відповідачці ? частини грошових коштів від продажу будинку кредитор ОСОБА_7 отримує 30 000 доларів США, а кредитор ОСОБА_5 - 10 000 доларів США.

Таким чином, з суми від продажу будинку кожен із кредиторів, тобто ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Т А., за спільною домовленістю, отримають кожен по 68 000 доларів США.

За наявними в матеріалах судових справ розписками у позивача ОСОБА_3Є залишався борг перед ОСОБА_5 на суму 39 000 доларів США, а перед ОСОБА_7 - 14 000 доларів США та 3500 євро.

В разі невиконання цих домовленостей будинок за рішеннями суду міг бути виставлений на продаж з торгів та існувала загроза не розрахуватись з кредиторами в максимальній частині з боку позивача, оскільки її - відповідачки - борг перед кредиторами був значно менший за вартість належної їй частки будинку.

Окрім того, суттєвою умовою продажу будинку та виконанням домовленостей з кредиторами було надання позивачем ОСОБА_3 згоди на продаж цього будинку, оскільки на той час в проваджені Ленінського районного суду вже знаходилась справа про розподіл спільного майна подружжя.

Також до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся ще один кредитор - ОСОБА_9, про стягнення спільного боргу за розпискою, оскільки в даній розписці позивач визнав себе солідарним боржником, та було накладено ще один арешт на будинок.

02 червня 2015 року позивачем ОСОБА_3 було нотаріально посвідчено згоду на здійснення нею продажу будинку, після чого було здійснено зняття заборон на відчуження будинку, та 2 червня 2015 року було продано будинок за 180 000 доларів США.

В цей день під час укладання договору купівлі-продажу будинку в нотаріальній конторі були присутні: вона - відповідачка, зі своїм представником ОСОБА_10; покупець ОСОБА_11, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_12, кредитор ОСОБА_7 зі своїм представником ОСОБА_13; представники кредитора ОСОБА_14 - ОСОБА_15 та ОСОБА_16; кредитор ОСОБА_9 зі своїм представником ОСОБА_17; два ріелтера - ОСОБА_21 та ОСОБА_20, а також співробітники нотаріальної контори. Всі вказані особи були проінформовані про механізм вчинення продажу, всі знали, що будинок продається за борги.

Згідно домовленості кредиторами позивача, а саме ОСОБА_7 та представником ОСОБА_5. - ОСОБА_15, в присутності представника позивача ОСОБА_12, отримано: ОСОБА_15 - еквівалент 58 000 доларів США, про що була надана розписка, та особисто ОСОБА_7 - еквівалент 38 000 доларів США, однак розписка останнім написана не була, а сторони за цим зобов'язанням повинні були узгодити строки погашення залишку заборгованості.

Загальна сума повернутих кредиторам боргів ОСОБА_3 з вартості належної йому ? частини будинку склала еквівалент 96 000 доларів США, сплачена кредиторам сума перевищує належну йому ? частину вартості, за яку було вчинено продаж.

З належної їй- відповідачці - частки після продажу було погашено її боргові зобов'язання перед ОСОБА_7, ОСОБА_5 та її з позивачем спільний борг перед ОСОБА_9

Крім того, з загальної суми від продажу будинку було погашено заборгованість за електроенергію та газопостачання, сплачено послуги ріелтерів і нотаріальне посвідчення угоди. Враховуючи це, частка кожного з подружжя з продажу будинку склала еквівалент 88 500 доларів США.

Таким чином, з її частки в рахунок сплати боргів перед кредиторами позивача ОСОБА_3 нею було сплачено еквівалент 7 500 доларів США. Через величезні борги позивача після цієї угоди вона залишилась з дитиною без житла, та в даний час проживає у своєї матері в двокімнатній квартирі, в одній кімнаті з дитиною. Таким чином, вона вважає, що предмету спору не має, а позивач, вводячи таким чином в оману суд, хоче за ї рахунок закрити свої борги перед своїми кредиторами.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_1 уточнену позовну заяву підтримали, пославшись на викладені в ній обставини.

Також позивач пояснив, що надав згоду відповідачці на продаж будинку з метою погашення боргів. Отримавши грошові кошти від продажу будинку, позивачка повинна була погасити борги перед кредиторами, які також були присутні в нотаріальній конторі при укладанні угоди та отриманні відповідачкою грошових коштів. Особисто він - позивач- при укладенні договору купівлі-продажу у нотаріуса присутній не був, а був присутній його представник за довіреністю ОСОБА_12, який представляв його інтереси та повинен був отримати розписки від кредиторів про отримання грошових коштів в погашення боргу, однак ОСОБА_12 розповів йому, що кредитор ОСОБА_7 після продажу будинку забрав грошові кошти в погашення боргу та пішов з нотаріальної контори, не надавши розписку про отримання грошових коштів, а в подальшому ще було винесено рішення суду про стягнення з нього - позивача- грошових коштів на користь ОСОБА_7, оскільки він не міг за відсутності розписки підтвердити факт повернення боргу. З цього приводу він звернувся до правоохоронних органів. Він вважає, що борг перед ОСОБА_7, який з нього стягнуто рішенням суду, є спільним боргом подружжя, тому і просить стягнути ? частину вказаного боргу з відповідачки на його користь. Також зазначив, що на даний час рішення суду про стягнення з нього боргу на користь ОСОБА_7 не виконувалось.

Відповідачка та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечували, пославшись на викладені в письмових запереченнях обставини.

Відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що за час шлюбу вони придбали будинок у 2001 році, та два автомобіля в 2005 та 2008 році. Вони позичали гроші на ведення бізнесу з продажу взуття, у кожного був свій напрямок бізнесу, магазин спільний, а каси окремі. Вона повинна була повернути за договором позики ОСОБА_7 особисто 30 000 доларів, які вона і повернула. Про наявність боргу у позивача перед ОСОБА_5 у сумі 97 000 доларів вона дізналась лише в суді з позовної заяви останнього, вказані гроші позичені позивачем без її відому, це не спільний борг, а особистий борг позивача, гроші не позичались на потреби сім'ї.

Позивач надав нотаріальну згоду на продаж нею будинку, як спільного майна подружжя з метою погашення боргу, на отримання розписок від кредиторів він її не уповноважував. Після отримання грошових коштів від продажу будинку у присутності кредиторів, її - відповідачки - представників та представника позивача ОСОБА_12 грошові кошти були розподілені на дві частини -її частка та частка позивача, а потім розподілені на окремі частки для погашення її боргу перед кредиторами з- її частки, та боргів позивача- з його частки.

З продажу будинку вона повернула свої борги ОСОБА_5 у розмірі 10 000 доларів, та ОСОБА_7 30 000 доларів. ОСОБА_7 надав їй розписку, та більше претензій до неї не мав. ОСОБА_7 також у нотаріальній конторі на очах у присутніх забрав 38 000 доларів в погашення боргу позивача з належної позивачу частки грошей від продажу будинку, однак розписку про отримання цієї суми не дав, вважав, що у позивача ще залишався борг перед ним. Крім того, було повернуто борг позивача ОСОБА_5 у розмірі 58 000 доларів США.

Також зазначила, що позивач забрав один автомобіль, відповідно з домовленістю їй залишається автомобіль Маzdа - 3, оскільки борги позивача були частково погашені нею за рахунок її частки у будинку через недостатність для погашення боргів позивача його частки, про що у неї наявні розписки кредиторів.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, а також покази свідка ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

02 листопада 1991 року сторони зареєстрували шлюб в Палаці одруження м.Харкова, що підтверджено свідоцтвом про укладання шлюбу НОМЕР_5.

Від шлюбу сторони мають дитину.

З свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 вбачається, що шлюб сторін розірвано 19 серпня 2014 року.

Сторони придбали за час спільного проживання за спільні кошти житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 21.07.2005 року, виданого Ленінською районною радою м. Харкова.

У 2005 році сторони придбали автомобіль Маzdа- 3, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4

Та обставина, що вказаний житловий будинок та автомобіль придбано за спільні кошти подружжя та є спільним майном подружжя, визнається обома сторонами.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, виданого виконкомом Харківської міської ради 7 квітня 2003 року, ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець, та займається торгівельною діяльністю. Позивач ОСОБА_3 перебував з нею трудових відносинах згідно з трудовим договором від 01.03.2005 та довідкою ДПІ у Ленінському районі м.Харкова про трудові відносини від 14.12.2010 року, та трудовий договір з ним припинено 01.09.2014 за угодою сторін.

ОСОБА_7 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики від 01.07.2013, 15.07.2013, 08.08.2013, 20.11.2013 та 17.02. 2014 на загальну суму 54 000 доларів США та 3 500 євро, а також відсотків за користування чужими грошовими коштами

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2015 року (а.с.215-218, гом 2) вказаний позов задоволено частково, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 стягнуто заборгованість у розмірі 1 491 085 грн. 08 коп., яка складається з заборгованості у розмірі еквівалент 52 000 доларів США, що станом на 27.04.2015 становило 1 167 484, 76 7грн. та 3 500 Євро, що становило на вказану дату 85 055, 75 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 238 544, 57 грн.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року (а.с.225-229, том 2) апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення суду від 05.11.2015 відхилено, вказане заочне рішення від 05 листопада 2015 року залишене без змін.

Як зазначено в заочному рішення суду від 05 листопада 2015 року, ОСОБА_7 . звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що за період з 08.07.2011р. по 28.02.2012р. відповідачка ОСОБА_4 позичила в нього 31 000,00 доларів США, а відповідач ОСОБА_3 за період з 01.07.2013р. по 17.02.2014р. позичив в нього 52 000 доларів США та 3500 євро.

В подальшому позов ОСОБА_7 уточнено, з врахуванням офіційного курсу НБУ позивач просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 838 756,53 грн., у тому числі 31 000 доларів США, що становить 696 000,53грн., та відсотки в розмірі 6358,38 доларів США, що становить 142756,00 грн., а з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 539 111,58 грн., у тому числі 54 000 доларів США, що становить 1 212 388,02 грн., та відсотки в розмірі 10169,77 доларів США, що становить 228327, 91 грн. та 3500 Євро, що становить 85055,75 грн., відсотки в розмірі 548,93 Євро, що становить 13339, 90 грн., та судові витрати.

Ухвалою суду від 04 червня 2015р. за заявою позивача про добровільне виконання зобов'язань ОСОБА_4 закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4

Як зазначено в заочному рішенні суду, в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 пояснив, що відповідач ОСОБА_3 брав в борг у позивача гроші для розвитку бізнесу та власних потреб. Гроші передавались частками, про що відповідач писав розписки. Відповідач ОСОБА_3 та його представник позов ОСОБА_7 не визнавали.

В рішенні суду зазначено, що згідно з розписками від 01.07.2013р., 15.07.2013 р. та 08.08.2013р. ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_7 20 000 доларів США, 10 000 доларів США та 10 000 доларів США відповідно, які зобов'язався повернути за вимогою з попередженням за один місяць, та згідно розписки від 20.11.2013р. ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_7 10 000 доларів США, які зобов'язався повернути 21.12.2013р., а відповідно до розписки від 17.02.2014 р. він взяв у борг у ОСОБА_7 4 000 доларів США та 3 500 євро, які зобов'язався вернути за першою вимогою з попередженням за один місяць. Розпискою від 10.01.2015р. ОСОБА_3 зобов'язався офіційно укласти договір займу в частині повернення свого боргу перед ОСОБА_7 в розмірі 52 000 доларів США и 3 500 євро до 15.01.2015р.

Ухвалою від 26 травня 2015 року за клопотаннями ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 скасовано заходи забезпечення позову, прийняті ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року у даній справі у вигляді заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1.

Як зазначено у вказаній ухвалі суду, ОСОБА_5 обґрунтував клопотання про скасування заходів забезпечення позову тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають намір у день набрання чинності ухвали суду укласти договір купівлі-продажу вказаного будинку, та в цей день повернути йому борг.

2 червня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. нотаріально посвідчена заява позивача ОСОБА_3, згідно з якою він надав згоду свій колишній дружині ОСОБА_4 продати за ціну та на умовах на її розсуд житловий будинок АДРЕСА_1, який було придбано у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти.

За договором купівлі-продажу, посвідченим 02.06.2015 року тим же приватним нотаріусом, зареєстрованим в реєстрі за № 795, продавець ОСОБА_4 продала вказаний житловий будинок, якій є спільною сумісною власністю подружжя, покупцю ОСОБА_11 за 3 960 000 грн, що еквівалентно 180 000 доларів США(а.с.161-162, том 2).

Як пояснили сторони в судовому засіданні, під час укладання договору купівлі-продажу будинку в нотаріальній конторі були присутні: відповідачка, зі своїм представником ОСОБА_10; покупець ОСОБА_11, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_12, кредитор ОСОБА_7 зі своїм представником ОСОБА_13; представники кредитора ОСОБА_14 - ОСОБА_15 та ОСОБА_16; кредитор ОСОБА_9 зі своїм представником ОСОБА_17; два ріелтера.

Позивач не був присутній при проведенні розрахунку.

Покупцем було сплачено 180 000 доларів США відповідачці, якою з вказаних коштів погашено борги перед кредиторами, про що отримано розписки у кредиторів .

З вказаних коштів відповідачка повернула ОСОБА_7 борг у розмірі 30 000 доларів США, ОСОБА_9 - 20 000 доларів США, ОСОБА_5- 10 000 доларів США. Також було повернуто ОСОБА_5 борг у розмірі 58 000 доларів США.

Письмові докази щодо отримання ОСОБА_7 в погашення боргу 38 000 доларів відсутні, що стало підставою для винесення судом 05.11.2015 заочного рішення про стягнення з ОСОБА_3 боргу на користь ОСОБА_7

Докази щодо наявності кримінального провадження за фактом заволодіння грошовими коштами після продажу будинку, на що посилається позивач, суду не надані.

З матеріалу ЖЕО № 9815 від 03.06.2015 вбачається, що позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_12 звертались з заявою до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області щодо протиправних дій ОСОБА_7 та його сина ОСОБА_13 щодо заволодіння грошовими коштами у розмірі 68 000 доларів США та ненадання розписки про отримання коштів. Згідно з висновком о/у СДСБЕЗ Київського РВ ХМУ№ ГУМВС України в Харківській області Жук А.В. від 30.06.2015 перевірка за даним матеріалом припинена, оскільки відносини носять цивільно-правовий характер.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив що у 2013-2014 р.р. обидві сторони- позивач та відповідачка- позичали у нього грошові кошти, у них були ще борги, та для погашення боргів вони вирішили продати будинок. Він- свідок- був присутній у нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу будинку, де був також покупець, ОСОБА_4, представники, декілька кредиторів сторін. Будинок був проданий за 170-180 000 доларів США Покупець порахувала гроші, розклала їх на три стопки, для погашення кредиторам. ОСОБА_4 прийняла гроші, перерахувала, та передала кредиторам. Представник ОСОБА_3 ОСОБА_12 зобов'язаний був контролювати розрахунки. Йому - свідку ОСОБА_4 повернула борг у розмірі 20 000 доларів. ОСОБА_13, який був з сином, передали близько 60 000 доларів США. ОСОБА_13 був незадоволений, вчинив сварку, однак не надав письмового підтвердження отримання грошей. Йому відомо, що в подальшому була викликана міліція. Він - свідок - ніяких претензій не має.

Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивач не заявляв вимоги щодо розподілу майна подружжя, не зазначив його обсяг та вартість, а просив лише стягнути з відповідачки 1/2 частину суми боргу, стягнутої з нього рішенням суду на користь ОСОБА_7, посилаючись на те, що вказаний борг є спільним боргом подружжя, та гроші позичались на потреби сім'ї.

Тлумачення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що в боргових розписках, як позивач надавав кредитору ОСОБА_7, не зазначено, що відповідачка, як дружина, надавала згоду на отримання позик.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані за борговими розписками позивачем кошти у ОСОБА_7, які в подальшому рішенням суду були стягнуті з позивача ОСОБА_3, використані останнім в інтересах сім'ї, а тому відсутні підстави для висновку, що у ОСОБА_4 внаслідок укладання договорів позики ОСОБА_3 виникли грошові зобов'язання в інтересах сім'ї..

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа

№ 639/7335/15-ц, провадження № 61-1028св18)

Позивач не надав доказів, з якою метою позичались грошові кошти, та яким чином витрачені.

Крім того, як вбачається з заочного рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3, від позовних вимог до ОСОБА_4 ОСОБА_7 відмовився у зв'язку з повним погашенням нею свого боргу, та вимоги були заявлені лише до ОСОБА_3 В рішенні також зазначено, що представник ОСОБА_7 пояснив, що гроші позичав ОСОБА_3 для розвитку бізнесу та власних потреб.

Вказаним підтверджується, що кожен з подружжя мав особистий, а не спільний борг перед ОСОБА_7

Посилання позивача на те, що відповідачка зобов'язана була повернути борг ОСОБА_7 за борговими розписками позивача, є необґрунтованими. Довіреності на вчинення вказаних дій він відповідачці не надавав. Крім того, при укладанні договору купівлі-продажу будинку був присутній його представник за довіреністю ОСОБА_12

Звертає на себе увагу і протиріччя в поясненнях позивача. Так, з наданих матеріалів ЖЕО вбачається, що він та його представник ОСОБА_12 звертались до правоохоронних органів з заявами, де зазначали, що борг ОСОБА_7 було повернуто, однак останній не надав розписку. В той же час в позовній заяві позивач зазначає, що позивачка не повернула борг. Одночасно зазначає, що вона не виконала обов'язок, не отримавши розписку. Однак доказів надання таких повноважень відповідачці позивач не надав. Позивач мав можливість особисто бути присутнім при укладанні угоди, або, в разі неналежного виконання зобов'язань представником, який діяв від його імені за дорученням під час укладання угоди, та заподіяння йому збитків, пред'явити відповідні вимоги до представника.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 60, 61, 65, 69 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, до ОСОБА_4 (місце проживання: 61005, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) про стягнення 987 481 грн. 30 коп. (дев'ятсот вісімдесят сім тисяч чотириста вісімдесят одної грн. 30 копійок) в порядку розподілу спільного майна подружжя - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Суддя Л.Л. Шрамко