Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 616/458/15-ц

провадження № 61-13350св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Фермерське господарство «ЗЕВС-Д»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18 грудня 2015 року у складі судді Малюкіна Ю. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Піддубного Р. М., Гуцал Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «ЗЕВС-Д» (далі - ФГ «ЗЕВС-Д») про стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що складається із двох частин, загальною площею 7,0641 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, що підтверджується державним актом.

Зазначеними земельними ділянками впродовж декількох років користувався відповідач.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 жовтня 2013 року зобов'язано ФГ «ЗЕВС-Д» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, що складається із двох частин, загальною площею 7,0641 га, що розташована на території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області; стягнуто з ФГ «ЗЕВС-Д» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 9 580 грн.

Позивач зазначає, що відповідач без належної правової підстави використовував цю земельну ділянку. Наприкінці 2012 року позивач попереджав ФГ «ЗЕВС» про те, що має намір самостійно обробляти належну йому на праві власності земельну ділянку. Між тим, відповідач продовжував обробляти земельну ділянку.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ФГ «ЗЕВС-Д» заподіяні збитки у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) в розмірі 136 602,75 грн спричинених незаконним користуванням належною позивачеві земельною ділянкою в 2011, 2012 та 2013 роках.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належним та допустимими доказами не довів заподіяння йому як власнику земельної ділянки збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу, розмір яких не встановлений.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, щовисновок суду першої інстанції про недоведеність заподіяння позивачу як власнику земельної ділянки збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу з підстав передбачених статтями 152, 156, 157 Земельного Кодексу України, є обґрунтованим. При цьому зазначив, що позивач не надав відповідного акта комісії з визначення розміру збитків, який мав визначатися відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 завдано збитки у вигляді недоотриманої плати за користування земельною ділянкою в розмірі 136 602,75 грн. При цьому зазначив, що визначаючи розмір збитків, позивач додав правильний розрахунок. Вважає, що посилання суду апеляційної інстанції на Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами у справі.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ФГ «ЗЕВС-Д» зазначало, що позивач протягом 2009-2012 років, після закінчення строку дії договору оренди земельних ділянок продовжував отримувати орендну плату, що було встановлено і підтверджено судами попередніх інстанцій, згідно з наявними в матеріалах справи податковими розрахунками. Крім того, судами вірно враховано та не заперечувалось позивачем під час судового засідання, що весною 2013 року позивач уклав договір з ОСОБА_2, згідно з яким той провів обробку землі, засіяв її ячменем, отже ОСОБА_2 у 2013 році здійснював комплекс сільськогосподарських робіт на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1

Зазначив, що позивач не вказав конкретного місцезнаходження належних йому земельних ділянок на земельному масиві ФГ «ЗЕВС-Д», оскільки межі земельної ділянки в натурі не виділялись, не вказав, які саме сільськогосподарські культури вирощувались на цих земельних ділянках і який конкретно урожай був на цих земельних ділянках, а використовував бездоказові, умовні, теоретичні припущення при розрахунку розміру збитків.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що складається із двох частин, загальною площею 7,0641 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, що підтверджується державним актом.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 жовтня 2013 року зобов'язано ФГ «ЗЕВС-Д» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, що складається із двох частин, загальною площею 7,0641 га, що розташована на території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Стягнуто з ФГ «ЗЕВС-Д» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 9 580 грн.

Рішення суду, яке набрало законної сили, у цій справі є преюдиційним згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 20 червня 2003 року між Приватним сільськогосподарським підприємством «Малинівка» і ОСОБА_1 як орендодавцем укладено договори оренди земельної ділянки, що складається із двох частин, строком на 5 років.

Установлено також, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 не були визначені в натурі (на місцевості), а були лише позначені у відповідній землевпорядній документації.

Рішеннями установлено, що ОСОБА_1 не укладав договору з ФГ «Зевс-Д», натомість маючи намір самостійно господарювати на своїй землі, уклав договір підряду з ОСОБА_2 на обробіток землі, погодив з підрядником кошторис витрат на суму 9 580 грн, оплатив ОСОБА_2 вартість виконаних робіт та прийняв виконану роботу за актом. Отже, весною 2013 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_1 договір підряду, за яким за власний рахунок виконав усі необхідні весняно-польові роботи та засіяв земельну ділянку.

Тому, суд першої інстанції у цій справі дійшов висновку, що самовільно зайнявши належну ОСОБА_1 земельну ділянку, перекультивувавши та засіявши її, ФГ «Зевс-Д» завдало збитків ОСОБА_3, на відшкодування яких з відповідача слід стягнути на користь позивача 9 580 грн.

У частині третій статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень), зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом із тим, звертаючись до суду з позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що до протягом 2011, 2012, 2013 років його земельні ділянки використовувались відповідачем без будь-якої правової підстави, що позбавило його як власника можливості отримати дохід (упущену вигоду) від використання земельних ділянок.

При цьому, в уточнених позовних вимогах позивач посилався на вимоги статей 22, 1214 ЦК України, 152, 156, 157 ЗК України.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

При розгляді цієї справи судами встановлено, що позивач отримував від ФГ «Зевс-Д» орендну плату за користування земельною ділянкою протягом 2009-2012 років.

Установлено, що відповідач припинив користування земельною ділянкою позивача на виконання рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 жовтня 2013 року.

За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Водночас відповідно до статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Незважаючи на те, що обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна, суди дійшли вірного висновку про відсутність доведеності розміру неодержаного доходу.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення за період з 2009 до 2012 роки договорів оренди спірних земельних ділянок з будь-якими іншими юридичними особами, а також доказів їх відмови від цих договорів у зв'язку із неможливістю отримати об'єкт оренди внаслідок використання його відповідачем, власного використання землі під певні сільськогосподарські культури.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості та безпідставності висновків місцевого та апеляційного судів та їх невідповідність обставинам справи не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська