Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 361/6451/16-ц

провадження № 61-34468св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_7,

представники позивача - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

представники відповідача: Доценко Олександр Сергійович, Горобець Руслан Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Василишина В. О. від 03 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сержанюка А. С., Журби С. О. від 07 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), у якому просив визнати припиненим іпотечний договір від 11 квітня 2008 року, укладений між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник О. О., зареєстрований за № 1222, згідно з умовами якого в іпотеку банку передано земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться в с. Красилівка Броварського району Київської області.

Позовна заява мотивована тим, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 за кредитним договором, забезпеченим вказаною іпотекою, не було звернуто до виконання у зв'язку з тим, що відповідач не вживає заходів, спрямованих на авансування витрат виконавчого провадження та реалізацію іпотечного майна з метою зарахування своїх вимог. Внаслідок недобросовісних дій відповідача штучно збільшився борг позивача за кредитним договором.

Позивач вважає, що оскільки кредитор не вчиняє жодних дій, спрямованих на реалізацію іпотечного майна, зловживає своїм правом іпотеки, то іпотечний договір є припиненим.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався вимогами статті 17 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено підстави для припинення іпотечного договору, а також врахував пункт 18 іпотечного договору про те, що договір діє до виконання основного зобов'язання в повному обсязі, дійшовши висновку, що основне зобов'язання позичальником не виконане і строк дії договору не сплинув, а тому відсутні правові підстави для припинення іпотечного договору.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи; не врахували, що відповідач не вчиняє жодних дій, спрямованих на реалізацію іпотечного майна, тим самим штучно збільшує заборгованість позивача за кредитним договором, що є підставою для припинення іпотечного договору.

Відзиву на касаційну скаргу не подано.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 11 квітня 2008 року між ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 65-08-Ил/33, за умовами якого позивач отримав кредит на суму 60 000 дол. США зі сплатою 16% річних за користування кредитним коштами, з терміном повернення до 10 квітня 2023 року.

Цього ж дня, із метою забезпечення вказаного зобов'язання між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку банку належну йому земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться в с. Красилівка Броварського району Київської області.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року у справі № 2-267/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_9на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у сумі 726 538,13 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції від 28 жовтня 2015 року повернуто стягувачу виконавчий лист № 2-267/2012, виданий 06 серпня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва, на підставі пункту 2 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом, зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Установивши, що підстави припинення іпотеки, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», позивачем не доведені, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не вчиняє жодних дій, спрямованих на реалізацію іпотечного майна, не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки рішенням апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у справі № 361/3169/15-ц кредитору було відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із обранням позасудового способу звернення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило