Постанова

Іменем України

22 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 756/2081/16-ц

провадження № 61-12485 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Мартєв С.Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року у складі головуючого судді Шумейко О. І. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року у складі суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № IKCASHSHG.189031.001, згідно якого ОСОБА_4 отримав від банку кредит у сумі 16 500 грн на строк до 30 жовтня 2016 року зі сплатою 0,001 % річних. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку із чим, станом на 03 лютого 2016 року виникла заборгованість у розмірі 31 420 грн 45 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

09 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВБР», в якому просив визнати недійсним пункт 1.6 кредитної угоди. На обґрунтування зустрічного позову зазначав про те, що укладений між сторонами кредитний договір є недійсним в частині пункту 1.6, який суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року позов ПАТ «ВБР» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВБР» кредитну заборгованість (за тілом та процентами) у сумі 2 802 грн 30 коп., та пеню у сумі 10 789 грн 15 коп., а в решті позову ПАТ «ВБР» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено нікчемність пункту 1.6 кредитного договору від 31 жовтня 2013 року за № IKCASHSHG.189031.001, укладеного між ПВТ «ВБР» та ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, враховуючи те, що ОСОБА_4 частково здійснював погашення кредиту, сплачував проценти за користування кредитними коштами та комісію, нарахування якої суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на користь банку підлягає стягненню лише використана та неповернута відповідачем сума кредитних коштів. Грошові кошти, зараховані банком в рахунок погашення комісії, мають бути розподілені в рахунок погашення інших складових кредитної заборгованості.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зарахування безпідставно стягнутої ПАТ «ВБР» з позичальника ОСОБА_4 за період з 24 грудня 2013 року по 23 грудня 2014 року комісії у сумі 8 355 грн 94 коп. на погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами, у зв'язку з чим заборгованість за тілом кредиту та процентами у загальній сумі склала 2 802 грн 30 коп., а також стягнуто пеню за прострочення погашення тіла кредиту та процентів у сумі 10 798 грн 15 коп.

У касаційній скарзі поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВБР», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанції є безпідставними та необґрунтованими стосовно визнання пункту 1.6 кредитного договору у розмірі 4 % нікчемним. Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, і їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. ПАТ «ВБР» надавав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупності вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуванісудові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 31 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № IKCASHSHG.189031.001, згідно якого ОСОБА_4 отримав від банку кредит у сумі 16 500 грн на строк до 30 жовтня 2016 року зі сплатою 0,001 % річних.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За умовами пункту 1.6 кредитного договору позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 4 % від суми кредиту по договору щомісяця.

За змістом статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» та пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25травня 2007 року за №541/13808, які набрали чинності 05червня 2007 року, є нікчемним.

Згідно пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Крім того, відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредита, що не були зазначені у договорі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які заборони, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії які не є послугою у визначені Закону України «Про захист прав споживачів».

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-який платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв