справа № 489/6218/18
провадження №2/489/2676/18
27 грудня 2018 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.,
секретаря судового засідання Коденко К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (далі - Департамент), Центру з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (далі - Центр) про припинення права власності на майно та зобов'язання вчинити певні дії, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив припинити його право власності на квартиру спільного заселення АДРЕСА_1 загальною площею 19,4 кв.м, жилою площею 11,3 кв.м. шляхом анулювання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у зв'язку із знищенням майна; зобов'язати Департамент (Центр) здійснити дії з припинення права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру у вигляді анулювання інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником квартири спільного заселення АДРЕСА_1, загальною площею 19,4 кв.м., житловою площею - 11,3 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2001, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. Належна йому квартира була знищена шляхом демонтажу. Тому виникла ситуація при якій у нього є правовстановлюючі документи на квартиру, але самої квартири немає. Підставами припинення права власності на квартиру є судові рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.08.2014 (провадження № 2/489/1170/14), 17.02.2016 ( провадження № 2/489/279/16), 10.05.2018 (провадження № 2/489/5263/17), якими встановлено фактичне знищення внаслідок реконструкції кімнати житловою площею 11,3 кв.м., що належить власником якої він є, у зв'язку із чим позивач вважає доцільним припинення його права власності на це майно.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.10.2018 позовна заява була залишена без руху.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.10.2018 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.11.2018 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_2, ОСОБА_3
У судове засідання учасники справи не з'явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, та підтримання заявленого позову у повному обсязі. Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позов не скористались. Треті особи пояснень з приводу заявленого позову не надали.
Відповідно до статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень зі сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши наявні в справі письмові докази та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства, дійшов наступного.
11.05.2001 р. між ОСОБА_5, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3675.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 купив кімнату площею 11,3 кв.м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1
Вказана квартира спільного заселення, загальною площею 19,4 кв.м., житловою площею 11,3 кв. м.
18.05.2001 право власності ОСОБА_1 зареєстровано в бюро технічної інвентаризації.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.08.2014 по справі 489/1878/14-ц (провадження № 2/489/1170/14), яке набрало законної сили 20.11.2014, відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про вселення. У ході розгляду справи судом встановлено, що з наданих МБТІ відповідей позивачу слідує, що перестінки житлової кімнати № 5 площею 11,3 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 зруйновані, внаслідок чого такої кімнати, яка на праві власності зареєстрована за позивачем ОСОБА_1 фактично не існує. Таким чином, на момент звернення позивача до суду такого об'єкту нерухомості як кімната площею 11,3 кв.м в квартирі спільного заселення №14 по вул..Чигрина,248 у м.Миколаєві фактично не існує, тому вселення позивача до квартири спільного заселення з вказаних підстав неможливе.

Відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.02.2016 по справі № 489/7107/15-ц (провадження № 2/489/279/16), яке набрало законної сили 01.03.2016, визнано недійсним договір № 113/4417 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений 28.05.2010 року між Житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» (далі - ЖКП ММР «Південь») та ОСОБА_1 Такий висновок суду мотивований тим, що в зв'язку з укладенням оскаржуваного позивачем правочину реальні правові наслідки його виконання у вигляді надання послуг та, відповідно, їх оплати, з розрахунку реальної площі належної власнику нерухомості, не могли наступити, оскільки належна ОСОБА_1 квартира фактично на час укладання (28.05.2010) між ЖКП ММР «Південь» та ОСОБА_1 договору № 113/4417 не існувала.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.05.2018 по справі № 489/5263/17 (провадження № 2/489/1041/18), яке набрало законної сили 22.06.2018, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_7, Миколаївської міської ради про вселення. Висновок суду мотивований тим, що на момент вирішення спору такого об'єкту нерухомості як кімната площею 11,3 кв.м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 фактично не існує.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.11.2018 підтверджується, що в квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 за описом об'єкту нерухомого майна загальною площею 19,4 кв.м., житлова площа 11,3 кв.м., на праві приватної власності в розмірі частки 1/1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11.05.2001 за реєстраційним № 3675 зареєстрований за ОСОБА_1

З вказаних вище судових рішень також встановлено, що іншими співвласниками квартири спільного заселення, а саме об'єкту нерухомого майна загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., внаслідок приватизації були ОСОБА_3 та ОСОБА_7, яким на підставі свідоцтва про право власності в рівних частках належало на праві власності приміщення квартири спільного заселення №14 загальною площею - 31,5 кв.м., згідно із технічним паспортом площа належної їм кімнати 18,4 кв.м.

У 2005 році у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 була проведена самовільна реконструкція, внаслідок якої зруйновано дві пере стінки кімнати площею 11,3 кв.м., чим поєднано кімнату з кухнею 14-4 та частиною коридору 14-1. Внаслідок самовільної реконструкції та добудови житлових приміщень спірна квартира стала чотирьохкімнатною загальною площею 84,6 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також підтверджується, що ОСОБА_2 на підставі проведених прилюдних торгів було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а саме 1/2 частки квартири загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., що знаходить за адресою: АДРЕСА_1

Проте, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.08.2018 по справі № 489/1812/18 (провадження № 2/489/1486/18), яке набрало законної сили 16.10.2018, зазначені прилюдні торги та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів визнані недійсними.

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у наведених вище рішеннях Ленінського районного суду міста Миколаєва встановлено обставини, які мають приюдиційне значення, а саме фактичне знищення кімнати житловою площею 11,3 кв.м., власником якої відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11.05.2001 є позивач.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Правовідносини пов'язані із виникненням, припиненням та захистом права власності врегульовані Конституцією України та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 322 ЦК України). Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом ( частина 1 статті 323 ЦК України).

У відповідності до частин 1, 2 статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Таким чином, законодавець саме на власника покладає тягар належного утримання майна, ризик випадкового знищення або пошкодження майна, а також подання відповідної заяви до державного реєстру у випадку знищення майна, що припиняє право власності на неіснуюче майно.

Із відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг від 01.10.2018 № 19.02.20.10/12403/18, яку надано ОСОБА_1Б за результатами розгляду його заяви від 20.08.2018, вбачається, що позивач звернувся до Департаменту із заявою про припинення його права власності, проте йому відмовлено у здійсненні державної реєстрації припинення права власності через те, що він не надав документу, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення.

Таким чином, має місце порушення прав позивача, оскільки на нього як на власника покладено обов'язок з належного утримання майна - кімнати у квартирі спільного заселення, яка фактично знищена та не існує, через проведену в квартирі реконструкцію.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині припинення права власності позивача у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 на кімнату жилою площею 11,3 кв.м. у зв'язку із її знищенням.

Позовні вимоги в частині способу припинення права власності, а саме шляхом анулювання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень з покладенням відповідно обов'язку на Департамент (Центр) по наданню адміністративних послуг, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Так, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав.

За такого, позивач не позбавлений права на підставі судового рішення звернутися до суб'єкта державної реєстрації для проведення відповідної реєстрації права власності. Крім того, позивачем не доведено порушення його права вказаними в позові суб'єктами державної реєстрації. Слід також зазначити, що Центр з надання адміністративних послуг, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не є юридичною особою, а тому відповідно до статті 48 ЦПК України немає статусу сторони в цивільному процесі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Припинити право власності ОСОБА_1 на кімнату житловою площею 11,3 кв.м. у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1, у зв'язку із фактичним її знищенням.

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено 29.12.2018.

Суддя І.В.Коваленко