Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 201/8493/15-ц

провадження № 61-17977св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року у складі судді Антонюка О. А. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року

у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Макарова М. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення суми банківського вкладу, процентів та інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована тим, що 11 лютого 2013 року вона уклала із

ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу «Стандарт на 6 місяців», відповідно до умов якого внесла 22 тис. грн, 12 серпня 2013 року термін дії договору було автоматично продовжено, а суму вкладу збільшено на 1 тис. грн. За умовами зазначених договорів банк зобов'язався виплачувати проценти на банківські вклади щомісяця, проте з лютого 2014 року в односторонньому порядку припинив такі виплати. Вона зверталась до банку із заявою про повернення вкладу та нарахованих процентів на нього, яка банком була проігнорована.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму депозиту у розмірі 23 тис. грн, проценти з 12 лютого 2014 року по 07 вересня 2014 року у розмірі 2 228 грн

16 коп., проценти з 09 вересня 2014 року по 30 листопада 2015 року у розмірі

4 799 грн 12 коп., 3 % річних за прострочення виплати вкладу з 12 лютого

2014 року по 30 листопада 2015 року у розмірі 1 240 грн 11 коп. та інфляційні втрати з 12 лютого 2014 року по 30 листопада 2015 року у розмірі 16 997 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела укладення із ПАТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу та внесення коштів на депозит. Крім того, позивачка звернулась до неналежного відповідача у справі, оскільки зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі й клієнтам Кримської філії

ПАТ КБ «ПриватБанк», взяла на себе Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ»).

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 30 листопада 2015 року змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами укладення із ПАТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу та внесення коштів на депозит є законними та обґрунтованими. Зокрема, оригінали квитанцій не містять відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ, тобто не відповідають вимогам Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні. Разом з тим, висновки районного суду щодо визнання ПАТ КБ «ПриватБанк» неналежним відповідачем та необхідності звернення ОСОБА_1 з позовом до створеного на території Автономної Республіки Крим АНО «ФЗВ» та безпосередньо до Російської Федерації, як до держави, що здійснює окупацію є безпідставними, тому ці висновки суду вилучено з мотивувальної частину рішення суду першої інстанції, що не впливає на правильність цього рішення щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У касаційнійскарзі, яка надійшла у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судовірішення є незаконними та необґрунтованими. Посилалась на те, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають обставинам справи. Вказувала на те, що копії договору банківського вкладу та квитанцій про внесення грошових коштів, що містяться у матеріалах справи, є належними доказами відповідно до

статей 57-58 ЦПК України 2004 року відкриття депозитного рахунку та знаходження на ньому спірних грошових сум.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 послалась на те, що 11 лютого 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого вона внесла

22 тис. грн, 12 серпня 2013 року вклад збільшено на 1 тис. грн. За умовами зазначених договорів банк зобов'язався виплачувати проценти на банківський вклад щомісяця.

На підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу (депозиту) позивачкою надано ксерокопію договору депозитного вкладу «Стандарт на 6 міс.» від 11 лютого 2013 року, за яким відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2, на який зараховується вклад, а проценти за вкладом зараховуються на рахунок/картку № НОМЕР_1 (а.с. 7).

Вказаний договір підписано за допомогою факсимільного відтворення підпису та відбиток печатки відтворено за допомогою технічних друкованих засобів, що узгоджується з пунктом 17 договору.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що з лютого 2014 року банк в односторонньому порядку припинив виплати процентів за вкладом, а її заяву про повернення вкладу та нарахування і виплату процентів за договором банківського вкладу проігнорував.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пунктом 10.1 Інструкції передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно пункту 2.9 Інструкції «Про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої постановою правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 29 січня 2014 року № 6-149цс13, від 29 жовтня

2014 року № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року № 6-997цс16. Зазначений правовий висновок є незмінним і підстав для відступлення від нього немає.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування відмови у позові ОСОБА_1 та залишаючи в іншій частині рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову без змін, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1не довела належними та допустимими доказами укладення нею із ПАТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу та внесення коштів на депозит, що є її процесуальним обов'язком в силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, оскільки нею не надано документу, який би містив передбачені законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів реквізитів, зокрема, оригінали квитанцій не містять відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Разом з тим, висновки районного суду щодо визнання ПАТ КБ «ПриватБанк» неналежним відповідачем та необхідності звернення ОСОБА_1 з позовом до створеного на території Автономної Республіки Крим АНО «ФЗВ» та безпосередньо до Російської Федерації, як до держави, що здійснює окупацію є безпідставними, тому такі висновки було обґрунтовано вилучено з мотивувальної частину рішення суду першої інстанції, що не вплинуло на правильність та законність рішення.

Доводи касаційної скарги висновки районного суду в незміненій при апеляційному перегляді частині та апеляційного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада

2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта