Справа № 141/1136/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року смт. Оратів

Оратівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Лисака О.І.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Оратів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому понад 6 місяців, без участі сторін,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому понад 6 місяців. Позов мотивує тим, що згідно договору купівлі - продажу від 17 травня 1978 року, посвідченого Кошланівською сільською радою народних депутатів Оратівського району Вінницької області (на даний час Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області) ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок, розташований в с. Дібровинці по вулиці Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області.

В даному будинку позивач зареєстрований з часу придбання цього будинку та постійно в ньому проживає до цього часу.

За даною адресою окрім позивача також зареєстровані його діти, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте, ОСОБА_2, будучи зареєстрованим у житловому будинку позивача № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області, на протязі 20 років в цьому будинку не проживає, ніякої участі в обслуговуванні та ремонті будинку, господарських будівель і споруд не приймає, до будинку роками не появляється, з позивачем не спілкується.

Факт не проживання ОСОБА_2 в будинку позивача підтверджується комісійним актом Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області від 08.11.2017 року.

В червні-липні 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з проханням щоб він знявся з обліку за адресою: с. Дібровинці, вул. Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області, оскільки має намір подарувати свій будинок доньці ОСОБА_3. Але йому було відмовлено у проханні та висунуто вимогу про те, що відповідач має право проживати в цьому будинку і розпоряджатися ним.

Будучи зареєстрованим в будинку відповідач чинить позивачу перешкоди у здійсненні права власності на будинок.

Відповідач жодного разу не сплатив комунальні послуги, не допомагає робити ремонт в будинку, не приходить та не навідується до садиби протягом 20 років, з позивачем не спілкується, тому позивач ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: с. Дібровинці, вул. Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області в зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Раніше в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 показав, що ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку за адресою: с. Дібровинці, вул. Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області тривалий час, а проживає в с. Даньківка, з відповідачем він не спілкується. Він звертався до відповідача про те, щоб відповідач добровільно знявся з реєстрації, однак відповідач відмовив. Просить позов задоволити.

Представник позивача ОСОБА_4, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними в ній матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Раніше в судовому засіданні представник позивача надав слідуючі пояснення, згідно яких необґрунтованим є твердження відповідача про те, що будинок № 44 по вул.. Корольова 44 с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області був придбаний в той час, коли позивач перебував у шлюбі з матір'ю відповідача ОСОБА_5, оскільки згідно повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серії І - АМ № 036744 від 21.11.2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Оратівського районного управління юстиції Вінницької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано 10 серпня 1984 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за № 24.

З моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 минуло більше 34 років.

Після розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до цього часу спільно не проживають, будь - яких сімейних стосунків між ними не має, в будинку № 44 по вул. Корольова с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області ОСОБА_5 не зареєстрована і з часу розлучення в ньому не проживає.

Відповідно до ОСОБА_6 добровільного розподілу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 06 липня 1994 року, складеного комісійно в присутності Кошланівського сільського голови, депутата цієї сільської ради та свідків, підписаного членами комісії і ОСОБА_7, за ОСОБА_1 було розподілено житловий будинок по вул. Корольова 44 в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області.

Даний акт добровільного розподілу ОСОБА_7 не оскаржувала і до суду про повторний поділ майна подружжя до 2018 року не зверталась, що свідчить про її згоду на такий поділ майна подружжя, нажитого під час шлюбу, відсутність у неї права володіння, користування та розпорядження будинком по вул. Корольова 44 в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області, що належав сторонам на праві спільної сумісної власності до добровільного розподілу, права його поділу в рівних частках та права спільного подання позову і заперечення проти його задоволення.

Також необґрунтованим є твердження ОСОБА_2 що його місце проживання було зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки він являється членом сім'ї - рідним сином ОСОБА_1 і ОСОБА_5, які на той час перебували у шлюбі. Оскільки єдиним власником будинку № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області є ОСОБА_1, а його донька - ОСОБА_3 та його син - ОСОБА_2, зареєстровані, однак не являються членами ОСГ.

Оскільки ОСОБА_2, будучи зареєстрованим в житловому будинку № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області, який належить ОСОБА_1 та який являється головою двору, на протязі 20 років в цьому будинку не проживає, ніякої участі в обслуговуванні та ремонті будинку, господарських будівель і споруд не приймає, до будинку роками не довідується, комунальних послуг не сплачує, в схоронності даного будинку участі не приймає, то згідно ст.ст. 71,72 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є всі підстави для визнання його таким, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад 6 місяців. Право власності на зазначений житловий будинок за позивачем зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу в 1978 році, який нотаріально посвідчений та зареєстрований в книзі реєстрації, однак чому не внесено дані відомості до реєстру речових прав на нерухоме майно йому невідомо. Просить позов задоволити та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: с. Дібровинці, вул. Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області в зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Заперечуючи на позовну заяву, відповідач вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені з огляду на те, що будинок № 44 по вулиці Корольова в селі Дібровинці Оратівського району Вінницької області був придбаний в той час, коли позивач перебував у шлюбі з матірю відповідача ОСОБА_5, а тому відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України говорить про те, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх і спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже позовна вимога до нього повинна подаватись обома співвласниками будинку: матірю і батьком. Мати, як співвласниця будинку № 44 по вулиці Корольова в селі Дібровинці проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1. Його місце проживання було зареєстроване у ІНФОРМАЦІЯ_4 оскільки являється членом сімї - рідним сином ОСОБА_1 і ОСОБА_5, які на той час перебували у шлюбі. Відповідно до статті 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщоособи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бутичленами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку (квартири)належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 9 частини 4 Житлового кодексуУРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав іпорядку передбачених законом. Аналогічна позиція міститься у рішенні Іллінецького районного суду Вінницької області від 15.11.2017 року у справі №131/1085/17. Будинок № 44 по вулиці Корольова в селі Дібровинці не зареєстрований в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отжеОСОБА_1 не є єдиноосібним та повноцінним власником будинку, отже не має права предявляти будь-яку позовну вимогу з приводу будинку. Відповідно до частини 1 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права нанерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. До позовної заяви не додано інших документів, окрім договору купівлі-продажу будинку, які б підтверджували одноосібне право власності позивача на будинок.Акт від 08.11.2017 року не може вважатись належним та допустимим доказом у справі в контексті статей 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України. Цей акт підписаний трьома фізичними особами, які не зазначені як посадові особи органу місцевого самоврядування, відсутній бланк органу місцевого самоврядування. Не зрозуміло яким чином зазначені особи дійшли висновку про те, що відповідач не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4, якими вихідними даними вони керувалися (поясненнями сусідів, відомостями про реєстрацію мого місця проживання в іншому будинку, перебуванням за кордоном довгий час, тощо...). Крім того, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що заперечує проти визнання його таким, що втратив користування житловим приміщенням, оскільки будучи ще малим, батьки розлучилися і він залишився проживати з матірю. Позивачу протягом тривалого часу він не допомагав утримувати будинок, сплачувати за світло чи за земельних податок. У житловому будинку за адресою: с. Дібровинці, вул. Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області проживає позивач ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_3. Протягом усього періоду не допомагав позивачу утримувати домашнє господарство. Свого будинку у нього немає, але він проживає в с. Даньківка в будинку дружини протягом семи років. Позивач добровільно до нього не звертався про зняття з реєстрації, однак він заперечує проти такого зняття. Після розлучення батьків позивач йому ніякої допомоги не надавав, забороняв йому проживати у житловому будинку. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_8, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Раніше в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 показав, що сільська рада не може складати акт про те, що особа не проживає в житловому будинку. В договорі купівлі-продажу від 17.05.1978 року не вказано номеру будинку, тому невідомо який будинок купувався. Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що намагався проживати у житловому будинку за адресою: с. Дібровинці, вул. Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області, однак позивач чинить йому перешкоди.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області ОСОБА_6, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Раніше в судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області ОСОБА_6 не заперечував у задоволені позовних вимог та показав, що дійсно ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку за адресою: с. Дібровинці, вул. Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області тривалий час. Кошланівською сільською радою посвідчувався договір купівлі-продажу від 17.05.1978 року, і реєструвався в книгу реєстрації договорів. Згідно договору власником будинку є ОСОБА_1. Акт від 08.11.2017 року складався комісією Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 на протязі 20 років в житловому будинку с. Дібровинці вулиця Корольова, 44 Оратівського району Вінницької області не проживає та вказані в ньому обставини відповідають дійсності. Договір зареєстровано в книзі нотаріальних дій, яка велася на той час. Чому не зареєстровано в державному реєстрі речових право не може пояснити, але підтвердив, що на той час такого реєстру не існувало. ОСОБА_1 є зареєстрованим у житловому будинку № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області, робить ремонт будинку, веде домашнє господарство. Про те, що ОСОБА_2 в будинку позивача не проживає відомо всіх жителям села Кошлани. Договір купівлі-продажу від 17.05.1978 року він бачив, оскільки його примірник знаходиться у Кошланівській сільській раді. Чи купувався будинок під час шлюбу йому невідомо. До нього як до сільського голови звертався в усній формі позивач ОСОБА_1 про те, щоб зняти з реєстрації відповідача, однак він відмовив позивачу у звязку з тим, що зняття з реєстрації здійснюється за згодою особи. Крім цього, ОСОБА_1 повідомляв йому, що звертався до відповідача ОСОБА_2 про те, щоб він знявся з реєстрації, на що отримав відмову.

Під час розгляду справи зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у прийнятті якої ухвалою суду від 24.01.2018 року було відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

З копії договору купівлі-продажу будинку від 17.05.1978 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 купив у ОСОБА_9 житловий будинок , що знаходиться в с. Дібровинці Іллінецького району Вінницької області. Вказаний договір було нотаріально посвідчено 17.05.1978 року виконавчим комітетом Кошланівської сільської ОСОБА_10 депутатів трудящихся Іллінецького району Вінницької області та зареєстровано в книзі для записів нотаріальних дій під №42.

З акту від 08.11.2017 року, складеного комісією в складі Кошланівського сільського голови, секретаря цієї сільської ради та депутата ради, вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, на протязі більше двадцяти років в житловому будинку № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області не проживає.

З довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 483 від 08.11.2017 року вбачається, що в будинку № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області, власником якого являється ОСОБА_1, зареєстровані ОСОБА_1 - голова двору, його донька - ОСОБА_3 та його син - ОСОБА_2.

Як вбачається з довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 25 від 23.01.2018 року, згідно запису в погосподарській книзі №3 особовий рахунок №416 виконавчого комітету Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за 1977-1979 роки власником житлового будинку № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області є ОСОБА_1.

З довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 27 від 23.01.2018 року вбачається, що договір купівлі-продажу житлового будинку в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 від 17.05.1978 року дійсно зареєстрований в Книзі нотаріальних дій Кошланівської сільської ради за реєстром №42 від 17.05.1978 року.

Згідно довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 484 від 08.11.2017 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 дійсно зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3 з дня народження по даний час.

З копії акту добровільного розподілу майна між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 від 06.07.1994 року вбачається, що при поділі майна ОСОБА_1 залишено житловий будинок 8х10м з верандою, сараєм та літньою кухнею.

Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-АМ №139749 від 01.03.2002 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7 є донькою ОСОБА_1, матірю її є ОСОБА_12.

З свідоцтва про народження серії ІІ-АМ №372967 від 11.10.1979 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2, 28.08.1979 року. Батьком його є ОСОБА_13, матірю є ОСОБА_14.

З повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-АМ №036744 від 21.11.2008 року вбачається, що шлюб між чоловіком ОСОБА_1 та дружиною ОСОБА_5 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №24, після реєстрації розірвання шлюбу присвоюються прізвища: йому ОСОБА_5, їй ОСОБА_7.

З письмових свідчень ОСОБА_15 від 17.11.2017 року, справжність підпису на яких посвідчено секретарем Кошланіської сільської ради Оратівського району Вінницької області ОСОБА_16 та зареєстрованих в реєстрі за №49 вбачається, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_1, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_8. В цьому будинку проживає його донька ОСОБА_3. Його син ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_1 не проживає у вказаному будинку біля 20 років, з батьком не спілкується, ніякої допомоги не надає, не приймає участі в обслуговуванні та ремонті даного будинку, оплати за комунальні послуги не здійснює.

З письмових свідчень ОСОБА_17 від 17.11.2017 року, справжність підпису на яких посвідчено секретарем Кошланіської сільської ради Оратівського району Вінницької області ОСОБА_16 та зареєстрованих в реєстрі за №48 вбачається, що він проживає по сусідству з ОСОБА_1, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_8. В цьому будинку проживає його донька ОСОБА_3. Його син ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_1 не проживає у вказаному будинку біля 20 років, з батьком не спілкується, ніякої допомоги не надає, не приймає участі в обслуговуванні та ремонті даного будинку, оплати за комунальні послуги не здійснює.

Таким, чином в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований по вул. Корольова, 44 в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку, однак не проживає в ньому більше двадцяти років, чим створює перешкоди в користуванні та розпорядженні позивачем належним йому житловим будинком.

Що стосується заперечень відповідача щодо того, що вказаний договір купівлі-продажу від 17.05.1978 року не може вважатися підставою для набуття права власності ОСОБА_1 на житловий будинок № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області, суд їх не приймає до уваги з огляду на слідуюче.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) (чинного на час укладення договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_10 народних депутатів.

Під час укладення договору купівлі-продажу від 17.05.1978 року вимоги цивільного законодавства, чинного на той час, були дотримані, зокрема договір було нотаріально посвідчено 17.05.1978 року виконавчим комітетом Кошланівської сільської ОСОБА_10 депутатів трудящихся Іллінецького району Вінницької області та зареєстровано в книзі для записів нотаріальних дій під №42.

Що стосується заперечень відповідача щодо того, що у позивача відсутній технічний паспорт на вказаний будинок та відомості про власника не внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний договір купівлі-продажу, суд їх не приймає до уваги з огляду на слідуюче.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року набрав чинності 03.08.2004 року, тобто після виникнення правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Як встановлено в судовому засіданні під час укладення договору купівлі-продажу від 17.05.1978 року вищевказані умови були дотримані.

Крім цього, судом встановлено, що під час розгляду справи Гайсинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 19.04.2018 року за замовленням позивача ОСОБА_1 було виготовлено технічних паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області.

26.04.2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Липовецької районної державної адміністрації ОСОБА_10 за №40833554 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , зокрема вирішено провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області за ОСОБА_1.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу№122107615 від 26.04.2018 року сформованого державним реєстратором прав на нерухоме майно Липовецької районної державної адміністрації ОСОБА_10 житловий будинок № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області належить на праві приватної власності ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.1978 року.

З огляду на те, що в судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок № 44 по вул. Корольова в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області та його право власності зареєстровано в державного реєстру речових прав на нерухоме майно, всі інші заперечення відповідача та його представника щодо позовних вимог суд не приймає до уваги та вважає їх необґрунтованими.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, суд розглядає справи на засадах змагальності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла.

Ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього звязку з конкретним місцем.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 більше 20 років, тобто після розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_13 та матірю відповідача у 1984 році, та на момент звернення до суду з цим позовом у листопада 2017 року у спірному будинку як член сімї позивача не проживав, суд приходить до висновку, що права позивача як власника будинку порушені з боку відповідача і відновлення порушеного права можливе усуненням перешкод в користуванні та розпорядженні позивачем належним йому житловим будинком, а саме шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому враховуючи, що позовні вимоги задоволено судові витрати слід стягнути з відповідача.

На підставі ст.ст. 71-72, 150, 177 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України,

ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому понад 6 місяців задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: вул. Корольова, 44 с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, сплачений судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 копійок)

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Оратівський районний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ О.І. Лисак