Справа № 760/9216/17
Провадження № 4-с/760/86/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

з участю секретаря - Каліщук М.В.

заявника - ОСОБА_1

представника заявника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Євдокімова Валентина Олександрівна, ОСОБА_5, ОСОБА_6, суддя

В С Т А Н О В И В:

26.05.2017 заявник звернувся в суд зі скаргою на дії старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Євдокімової В.О., посилаючись на те, що відповідними діями державного виконавця під час виконання судового рішення, порушено його права.

В обґрунтування скарги серед іншого заявник зазначив, що Солом'янським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчих листів, виданих Солом'янським районним судом м. Києва 15.12.2016 за рішенням у справі 760/5370/16-ц, розпочато виконавче провадження про його виселення з квартири АДРЕСА_1. Ухвалою Апеляційного суду м. Києві від 13.01.2017 йому поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Солом'янського районного суду м. Києва у зазначеній справі, відкрито апеляційне провадження. У зв'язку з таким рішенням Апеляційного суду м. Києва, 31.03.2017 ним до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві подано клопотання про повернення виконавчих документів до суду, який їх видав та про закінчення виконавчого провадження, з підстав передбачених ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження». Заявник вказує, що відповідно до вимог частини другої зазначеної статті закону, про повернення виконавчого документу державний виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного судового рішення, однак у зазначений строк відповідна постанова державним виконавцем винесена не була. Лише 10.05.2017 державним виконавцем прийнято рішення у формі повідомлення, у якому зазначено про те, що 07.04.2017 у виконавчому провадженні було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження за заявою стягувача, яка подана 04.04.2017. Постанову про зупинення виконавчого провадження від 07.04.2017 заявник вважає незаконною, оскільки на його думку у даному випадку державний виконавець повинен був діяти відповідно до приписів ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», що, за умови виконання ним зазначених вимог закону, виключає можливість зупинення виконавчого провадження.

Посилаючись на вказані обставини та обґрунтування заявник просив:

- визнати дії старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу ДВС м.Києва ГТУЮ в м.Києві Євдокімової В.О. неправомірними та скасувати у даному провадженні №760/5370/16-ц постанову про зупинення виконавчого провадження від 07.04.2017;

- скасувати рішення, вчинене у формі повідомлення від 10.05.2017 за вих. №42727 про відмову у задоволенні клопотання про повернення виконавчого листа №760/5370/16-ц від 15.12.2016, виданого Солом'янським районним судом м. Києва до суду який його видав;

- зобов'язати старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Євдокімову В.О. винести постанову про повернення виконавчого листа №760/5370/16-ц, виданого 15.12.2016 Солом'янським районним судом м. Києва, до суду який його видав та закінчити виконавче провадження.

Ухвалою суду від 30.05.2017 у справі за скаргою ОСОБА_1, поданою в порядку ст.ст. 383-385 ЦПК України в редакції до 15.12.2015, відкрито провадження.

Відповідно до п.п. 9 п. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 15.12.2017.

В судовому засіданні заявник та представник заявника підтримали скаргу в повному обсязі просили її задовольнити.

Державний виконавець, дії якого оскаржуються, в судове засідання не прибув про дату, час і місце розгляду скарги повідомлений належним чином, на запит суду надав копію матеріалів виконавчого провадження.

Заінтересована особа ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6., в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду скарги повідомлений належним чином, надав письмові заперечення проти скарги.

З урахуванням думки присутніх у судовому засіданні учасників справи та положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, якими передбачено, що неявка стягувача, державного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності осіб, що не з'явились в судове засідання.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» до компетенції судів, серед іншого, віднесено розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.

Закріплена можливість оскарження таких рішень, дії або бездіяльності являє собою механізм юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій вказаними посадовими особами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини п'ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до вимог ЦПК, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що заявником оскаржуються рішення та дії старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Євдокімової В.О. вчинені в межах виконавчого провадження №53194731.

З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2016 представником ОСОБА_6. - ОСОБА_7 пред'явлено до примусового виконання виконавчий лист, виданий за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.09.2016, ухваленого в справі №760/5370/16-ц за позовом ОСОБА_6. до ОСОБА_8, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та примусове виселення.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.09.2016 у вказаній справі виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Згідно виконавчого листа вказане рішення набрало законної сили 04.10.2016

Після набранням рішенням суду законної сили останнє 05.12.2016 оскаржене заявником шляхом подання апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

До вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції апеляційної скарги до розгляду, постановою державного виконавця від 26.12.2016 за заявою представника ОСОБА_6. - ОСОБА_7 від 26.12.2016 відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.01.2017 ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21.09.2016, відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києві від 23.02.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 21.09.2016 залишено без змін.

15.03.2017 заявником оскаржено рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 21.09.2016 та ухвалу Апеляційного суду м. Києві від 23.02.2017 в касаційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2017 зупинено виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21.09.2016 до закінчення касаційного провадження у справі.

31.03.2017 заявником до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві разом з копією ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.01.2017 подано клопотання про повернення виконавчих листів, в тому числі виконавчого листа, виданого за рішенням суду про виселення заявника, до суду, який його видав, з підстав передбачених ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження».

04.04.2017 стягувачем ОСОБА_6. в особі представника ОСОБА_7 подано заяву про зупинення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Євдокімовою В.Ю. від 07.04.2017 зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання рішення Солом'янського районного суд міста Києва від 21.09.2016 про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення - до закінчення касаційного провадження.

Клопотання заявника про повернення виконавчих листів до суду, який їх видав, з підстав передбачених ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», яке подане останнім 31.03.2017, зареєстроване відділом 05.04.2017.

Щодо вказаного клопотання держаним виконавцем на адресу заявника направлено лист від 10.05.2017 вих. 42727, яким повідомлено про зупинення виконавчого провадження.

Вважаючи дії державного виконавця неправомірними, заявник посилався на порушення ним вимог ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції від 17.02.2017.

Суд вважає, що зазначені доводи заявника є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII дії органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як передбачено ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В силу вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статтей 129, 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання, обов'язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод /див. Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196/.

У іншому випадку, положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії / див. Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37/.

Стаття 38 Закону України «Про виконавче провадження» /в редакції від 17.02.2017, яка діяла на час звернення заявника із клопотанням/ врегульовувала питання щодо повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Положенням цієї норми закону було передбачено, що виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про повернення виконавчого документа виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

Отже, за своїм змістом зазначені положення статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» спрямовані на превентивний захист прав боржника у виконавчому провадженні, котрим пропущено строк на апеляційне оскарження рішення суду, за яким видано виконавчий документ /захист прав від можливого порушення прав, у разі скасування рішення суду судом апеляційної інстанції/, та є відображенням засад судочинства, визначених п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, щодо забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Як встановлено судом та зазначено вище, клопотання про повернення виконавчого документа до суду, який його видав, з підстав передбачених ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» було подано до відділу заявником 31.03.2017, зареєстроване відділом 05.04.2017.

На момент його подання апеляційне провадження за апеляційною скаргою заявника на рішення суду першої інстанції про його виселення Апеляційним судом м. Києва було завершено, про що заявнику було достеменно відомо, оскільки 15.03.2017 ним подано касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, якою рішення суду першої інстанції про його виселення залишене без змін.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що на час звернення заявника із клопотанням у державного виконавця були відсутні визначені статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження» /в редакції від 17.02.2017, яка діяла на час звернення заявника із клопотанням/ підстави для повернення виконавчого документа до суду, який його видав, та винесення відповідної постанови, оскільки на цей момент апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було завершене, та відповідно вказане рішення суду про його виселення набрало законної сили.

Реалізація державним виконавцем своїх повноважень у такий спосіб могла призвести до необґрунтованого затягування виконання судового рішення, та унеможливлення ефективного захисту прав стягувача, що не відповідає засадам судочинства, завданням та цілям ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З цього приводу Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення /див. Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37/.

На недопустимості зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження звернуто увагу у п. 3 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

За таких обставин, суд приходить висновку про те, що клопотання заявника від 31.03.2017 вочевидь було подане не для досягнення законної мети відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» - попередження можливого порушення його прав при здійсненні виконавчих дій щодо примусового виконання рішення суду, яке переглядається в апеляційному порядку /оскільки право на апеляційний перегляд справи заявником на час звернення із клопотанням в межах виконавчого провадження вже було реалізовано/, а з метою невиправданого відкладення виконання обов'язкового рішення.

Таким чином судом встановлено, що порушення держаним виконавцем вимог ч. 2 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», про які стверджується заявником у скарзі, на справді не мали місця.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, в тому числі, у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Отже, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2017 зупинено виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21.09.2016 до закінчення касаційного провадження у справі, постанова державного виконавця від 07.04.2017 про зупинення виконавчого провадження винесена державним виконавцем з дотримання вимог закону.

Крім того, у контексті доводів скарги про неправомірність дій державного виконавця щодо винесення зазначеної постанови заявником жодним чином не обґрунтовано, які його права чи свободи порушені, т.я. ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2017, на підставі якої і винесено оскаржувану постанову, постановлена за його ж клопотанням, що вбачається зі змісту цієї ухвали.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Тому, ствердження заявника про те, що державним виконавцем прийнято рішення, вчинене у формі повідомлення від 10.05.2017 за вих. №42727, про відмову в задоволенні його клопотання про повернення виконавчого документу до суду, який його видав, визнаються судом безпідставними, оскільки фактично документ, про який йдеться, складений у формі листа, який не містить відомостей про таке рішення, а носить лише інформаційний характер, у якому серед іншого повідомляється про зупинення виконачого провадження та підстави прийняття відповідного рішення про зупинення.

З урахуванням наведеного та попередньо викладених висновків суду щодо відсутності підстав, визначених ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» для повернення виконавчого документу, суд вважає, що вимоги скарги про скасування рішення, вчиненого у формі повідомлення від 10.05.2017 за вих. №42727 про відмову в задоволенні клопотання заявника про повернення виконавчого документу до суду, який його видав, є необґрунтованими.

Не свідчать про неправомірність дій та рішень державного виконавця і інші аргументи наведені заявником у скарзі, яким суд мотивованої оцінки не надає, з огляду на їх явну необґрунтованість.

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Євдокімової В.О. в цілому не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що державний виконавець діяв відповідно до закону, в межах повноважень та з його боку право заявника порушено не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 18, 76-82, 89, 258-261, 353-355, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: Старший державний виконавець Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Євдокімова Валентина Олександрівна, ОСОБА_5, ОСОБА_6- залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст ухвали складно 25.09.2018.

Суддя В.В. Лазаренко