Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/24101/16-ц

провадження № 61-26784св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Світловодське міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області,

представник відповідача - Богдан Євген Юрійович,

відповідач - держава Україна в особі Кабінету Міністрів України,

представник відповідача - Барбух Вікторія Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року у складі судді Васильєвої Н. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року у складі суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Світловодського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (далі - Світловодський МВДВС ГУЮ у Кіровоградській області), та Держави України в особі Кабінету Міністрів України, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь 33 406 грн матеріальної шкоди та 34 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням і несвоєчасним виконанням судових рішень.

Позов мотивовано тим, що на виконання судових рішень було видано шістнадцять виконавчих листів про стягнення заборгованості на користь позивача, які пред'явлено до виконання до Світловодського МВДВС ГУЮ у Кіровоградській області і які у встановленому законом порядку та строк не виконані, чим позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі не стягнутої за виконавчими листами суми в розмірі 34 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди позиач посилався на те, що присуджені рішеннями судів і не стягнуті за виконавчими листами кошти є особистою власністю позивача, якою він не може розпоряджатися з вини відповідача, що спричиняє йому страждання та переживання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження протиправних дій (бездіяльності) відповідачів, які призвели до заподіяння шкоди, не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вину останніх в її заподіянні. Крім того, стороною позивача не наведене обставин, які б підтверджували заявлені ним вимоги.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції не застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зокрема положення статей 8, 19, 41, 55, 56, 124, 129 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод, статей 21, 321, 328, 1173, 1174 ЦК України. Крім того, суди не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу Світловодський МВДВС ГТУЮ у Кіровоградській області не погодився з доводами позивача та просив залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що звернувшись до суду з позовними вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, представник позивача посилався на те, що у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду та бездіяльністю працівників виконавчої служби йому завдано матеріальну шкоду в розмірі 34 000 грн, тобто у сумі у розмірі не стягнутої за виконавчими листами, та моральну шкоди у розмірі 34 000 грн.

Таким чином, предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює виконання рішення суду.

Статтею 56 Конституції Українивизначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом статті 1174 ЦК Українишкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цієї особи.

У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв'язок між ними.

Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв'язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).

При цьому, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може бути відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди (статті 23, 1167 ЦК України) є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що судові рішення не виконані саме внаслідок протиправних дій чи бездіяльності державного виконавця, а сам по собі факт невиконання судових рішень, виконавчі листи по яких пред'явлено до виконання, не дає підстав вважати доведеним факт спричинення позивачу шкоди у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності за наведеними статтями закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

До відділу державної виконавчої служби не переходять зобов'язання боржника за виконавчим документом, а суди під час розгляду справи не установили, що державний виконавець або орган державної виконавчої служби спричинив шкоду позивачу як особисту, так і його майну.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції та апеляційний суд, переглядаючи ухвалене ним рішення об'єктивно врахували, що позивач на підтвердження заявлених ним позовних вимог не посилався на обставини, які у своїй сукупності свідчили б про наявність підстав для відшкодування шкоди, відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1173, 1174 ЦК України.

Доводи касаційної скарги позивача висновків судів про відсутність підстав для задоволення позову не спростовують, зводяться лише до посилань на наведені вище норми матеріального права, які судами застосовано правильно.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань в чому саме полягає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська