______________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/6073/18
УХВАЛА

01.10.2018 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2018 року до Київського районного суду міста ОСОБА_3 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якій позивач просить суд розірвати шлюб зареєстрований між нею та відповідачем.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Позивачем зазначено, що вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання відповідача по справі за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, м. Снігурівка, вул. Піонерська, 91. Також зазначено, що вона та відповідач фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки сторони по справі, мешкають за адресою, яка територіальна відноситься до Київського району міста Одеси, позивачка зазначила, що з цих підстав звертається до Київського районного суду міста ОСОБА_3.

Суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.2 ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть предявлятися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоровя чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Згідно з ч.6 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є субєктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Згідно з отриманими судом довідками з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області вбачається, що:

- позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1;

- відповідач ОСОБА_2 в місті ОСОБА_3 та Одеській області зареєстрованим чи знятим з реєстрації не значиться, однак з наданої до суду копії паспорту громадянина України серії ЕО 238014, виданого 25 жовтня 1996 року Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області на імя ОСОБА_2, вбачається, що останній зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

У позові позивачем зазначено, що вона та відповідач мають спільних неповнолітніх двох дітей, які мешкають разом з нею ОСОБА_1

Згідно з ч.16 ст. 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до п.1. ч.1ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи наявні в матеріалах справи відомості, а саме, про зареєстроване місце проживання відповідача по справі в Снігурівському районі Миколаївської області, а також про зареєстроване місце проживання позивача у Тарутинському районі Одеської області, суддею встановлено, що справа Київському районному суду міста ОСОБА_3 не підсудна, оскільки підсудність справи визначається саме за адресою зареєстрованого місця проживання особи.

Щодо посилань позивача про те, що вона та відповідач фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Так, позивачем на підтвердження викладених обставин, а саме місця фактичного проживання на території Київського району міста Одеси було надано до позову копію договору оренди квартири від 03 липня 2011 року.

З вказаного договору вбачається, що він укладений 03 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в оренду ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2, строком на 6 місяців, з правом подальшого продовження за згодою сторін.

Доказів на підтвердження того, що позивачем та відповідачем було продовжено строк дії зазначеного договору до позову позивачем не надано.

Отже судом встановлено, що строк вказаного договору, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 прийняв в оренду квартиру АДРЕСА_2, яка розташована на території Київського району міста Одеси, в якій як стверджує позивачка вона нібито теж мешкає, сплив, у звязку з чим вказаний договір оренди судом не приймається, як належний доказ підтвердження фактичного місця проживання сторін по справі на території Київського районну міста ОСОБА_3.

Крім того, суд зазначає, що Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначений термін місце перебування як адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Реєстрації підлягає, як місце проживання так і місце перебування.

Порядок реєстрації визначений Правилами реєстрації місця проживання та Порядком передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєструзатвердженими постановою Кабінету Міністрів України за № 207 від 02 березня 2016 року.

Проте, позивачем не надано до позову доказів виконання позивачем та відповідачем приписів щодо реєстрації місця свого перебування за адресою: АДРЕСА_1, за формою, наведеною в додатку до цього Порядку, що унеможливлює розгляд справи у Київському районному суді м. Одеси.

Крім того, відповідно до п.7 зазначених Правил, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Отже офіційною адресою місця проживання особи є саме адреса зареєстрованого місця мешкання.

Крім того, позивачем не надано до суду документів на підтвердження того, що між нею та відповідачем є згода щодо вирішення їх спору з приводу розірвання шлюбу саме за територією Київського району міста Одеси.

Судом також враховується, що у відповідності до частини 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 22 зазначеного вище Закону передбачено, що місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності.

За загальним правилом підсудність - це сукупність установлених законом ознак, за якими визначається суд, що має розглядати конкретну справу, її значення полягає у правильному розподілі між судами справ, що підлягають розгляду по першій судовій інстанції.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства (далі Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначив, що Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) комісія звернула увагу на те, що стаття 6 Конвенції передбачає: «всю організаційну систему судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції».

Окрім того, у рішеннях у справі «Посохов проти Росії» (заява № 63486/00) від 4 березня 2003 року та у справі «Федотова проти Росії» (заява № 73225/01) від 13 квітня 2006 року Європейський суд з прав людини також вказав, що суд не є встановленим законом у разі, якщо правила, які регламентують склад суду, не були додержані.

Отже, з огляду на викладене вище, можна стверджувати, що «судом, встановленим законом» (пункт 1 ст. 6 Конвенції) не вважається суд, який розглядає справу, не дивлячись на те, що процесуальним законом розгляд цієї справи віднесено до підсудності іншого суду, хоча б і тієї ж юрисдикції.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки судом встановлено, що справа Київському районному суду міста ОСОБА_3 не підсудна, з урахуванням пояснень позивача, що з нею мешкають малолітні діти та вона позбавлена можливості звертатись до суду за місцем зареєстрованого місця проживання відповідача по справі, суд вважає, що цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, повинно бути передано на розгляд Тарутинському районному суду Одеської області, за місцем зареєстрованого місця проживання позивача, відповідно до вимог п.1. ч.1 ст. 31 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст. 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше пяти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше пяти днів після залишення її без задоволення.

Згідно ч.2 ст. 32 ЦПК України, справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 32, 187, 354 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Передати цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за підсудністю до Тарутинського районного суду Одеської області.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу судді протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Передачу справи на розгляд іншому суду здійснити не пізніше пяти днів після закінчення строку на її оскарження.

Суддя Калініченко Л. В.