Справа № 345/2200/18
Провадження № 22-ц/779/1108/2018
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Матківського Р.Й., Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю сторін та представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 04 липня 2018 року під головуванням судді Юрчака Л.Б. в м. Калуш,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2017 року та свідоцтва про право власності від 16.04.2014 р. є власником кімнати № 102 в будинку № 11 по вул. О.Тихого в м. Калуш Івано-Франківської області. Відповідач по справі є її колишнім чоловіком. 26.05.2005 року шлюб між сторонами розірвано, шлюбні стосунки давно припинено, сторони не ведуть спільного господарства та не мають спільних дітей. Однак відповідач продовжує проживати у житловому приміщенні позивача по даний час. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належного їй помешкання, однак останній категорично відмовляється це зробити. Більше того, відповідач зловживає спиртними напоями, постійно дебоширить та створює конфліктні ситуації, в результаті чого позивачка змушена була викликати працівників поліції. 26.12.2017 р. відповідачу було винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства у сімї. Проте, поведінка відповідача не змінилася, він продовжує систематично порушувати правила співжиття, раніше вжиті заходи попередження не дали позитивних результатів. Через таку поведінку відповідача, позивачка змушена проживати у своєї матері та позбавлена можливості користуватися своїми особистими речами які залишилися в кімнаті. Просить виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що воно є незаконним, оскільки судом неправильно встановлено обставини справи, невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції посилався на постанову Пленум ВСУ № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» де зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Факт застосування попередження підтверджується висновком Калуського ВП ГУНП, згідно якого ОСОБА_3 було винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї. Тому до даних заходів попередження відносяться заходи, що застосовуються органами внутрішніх справ.

Апелянтка вважає, що факт застосування до відповідача заходів попередження підтверджено допустимими та належними доказами.

Відповідач, незважаючи на офіційне застереження, продовжив вчиняти протиправні дії, а саме почав виносити із належної їй квартири її побутові речі, в результаті чого нею було повторно викликано працівників поліції.

Тобто факт продовження вчинення протиправної поведінки після винесення офіційного застереження також підтверджено допустимими та належними доказами.

Таким чином, апелянтка вважає, що є всі наявні підстави для виселення відповідача із належного їй житла у відповідності до ст. 116 ЖК України.

Жодного доказу з приводу пояснення ОСОБА_3, які він дав працівникам поліції, щодо провокування його на конфлікти, ним не надано. При цьому, відповідачу було винесено офіційне застереження незважаючи на його пояснення, а сам висновок, як і офіційне застереження який ним не оскаржувалося, тобто він із ним погодився.

Тому суд беручи пояснення відповідача як беззаперечний доказ, порушив вимоги ст. 82 ЦПК України.

З приводу висновку суду про те, що «між позивачем та відповідачем наявний тривалий конфлікт щодо користування кімнатою», апелянтка зазначає, що кімната належить виключно їй, вона є її єдиним власником тому жодного спору з цього приводу не може існувати. А що стосується користування, то вона покинула житло, побоюючись протиправних дій відповідача.

Апелянтка зазначає, що в рішенні суд першої інстанції вказує, що згідно ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Однак вона будучи власником житла, не може потрапити до житла та проживати в ньому, оскільки відповідач вчиняє протиправні дії щодо неї.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника позивачки, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 перебули у зареєстрованому шлюбі який розірвано, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 26.05.2005 року ( а.с.13).

ОСОБА_3 на праві приватної власності належить кімната № 102 в будинку № 11 по вул. О.Тихого в м.Калуші Івано-Франківської області, що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2017 року та копією свідоцтва про право власності від 16.07.2014 р. ( а.с.6,18)

Відповідно до копії будинкової книги та довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради від 31.01.2018 року №2272 (а.с.7-10,14), відповідач ОСОБА_3 як колишній чоловік позивача, зареєстрований в спірному житлі за адресою м. Калуш, вул. О.Тихого, 11/102.

З висновку по матеріалах перевірки від 21.01.2018 р., за зверненням ОСОБА_3 до правоохоронних органів з приводу конфлікту з її колишнім чоловіком ОСОБА_3 від 02.12.2017 р. вбачається, що між сторонами виникають словесні конфлікти , в ході яких відповідач ображає позивача нецензурними словами та виганяє з дому. В свою чергу відповідач пояснює, що позивач сама систематично провокує його до неправомірних дій та звинувачує його у неспроможності забезпечити її матеріально. В результаті перевірки інспектором Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області зроблено висновок про те, що факт, наведений у повідомленні, знайшов своє підтвердження і відповідачу ОСОБА_3 26.12.2017 року було винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сімї (а.с.15).

З висновку по матеріалах перевірки від 24.05.2018 р. за результатами розгляду звернення гр.ОСОБА_3 від 26.04.2018 р. вбачається, що позивачка ОСОБА_3 26.04.2018 р. звернулася до Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу прийняття мір до колишнього чоловіка ОСОБА_3, який проживає в її кімнаті 12 років, в приватизацію квартири не записаний, однак зареєстрований і 25.04.2018 р. виносив з квартири посуд, речі заявниці. В результаті перевірки інспектором Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області зроблено висновок про те, що в даному випадку наведені факти частково знайшли своє підтвердження . ОСОБА_3 рекомендовано звернутися до суду для вирішення справи по суті. (а.с.16)

Відповідно до частини 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно з якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_3 наявний тривалий конфлікт щодо користування спірною кімнатою, в якій вони проживають та зареєстровані. Позивач зверталася в органи поліції за допомогою у вирішенні вказаного конфлікту. Проте, саме звернення до правоохоронних органів не є доказом порушенням правил співжиття та порушення громадського порядку.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 p.). Подібне у справі № 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 p.).

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ст. 157 ЖК України члена сімї власника (в тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 Житлового Кодексу, а не у звязку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника. Однак зазначених обставин судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.

Таким чином, позивачем ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би беззаперечно зробити висновок про те, що ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття та до нього вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, внаслідок чого він повинен бути виселений з вищевказаного житла.

Посилання апелянта на неправильне застосування норм матеріального права, що регулюють питання виселення є необґрунтованими та недостатніми для задоволення її позовних вимог. Зокрема, посилання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідач псує її житло, про що нею долучено фотографії про стан житла, не були предметом дослідження в суді першої інстанції, оскільки подані після розгляду справи. Відповідач в суді апеляційної інстанції категорично заперечив факт псування ним житлового приміщення та зазначив, що такі дії вчиняються самою ж позивачкою в час його відсутності в квартирі з метою його виселення.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, які не є доведеними.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 04 липня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_4

ОСОБА_5