Справа 206/3672/17
Провадження 2/206/88/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, визначення компенсації,

за участі представників, адвокатів:

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_6,

в с т а н о в и в:

12 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням останніх уточнень від 26.10.2017 року, просить поділити майно набуте ним та ОСОБА_2 за час шлюбу, а саме: визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння № 32, яке розташоване по вулиці Палісадна у місті Дніпро; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 32, яке розташоване по вулиці Палісадна у місті Дніпро; виділити йому у власність автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-код Y6LET41AP9L003975 KMHET41AP9A562812; виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «FORD FOCUS», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, VIN-код WF0PXXWPDPBL74737. Встановити наступний порядок користування житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою: виділити йому у користування в житловому будинку № 32 по вулиці Палісадна у місті Дніпро, житлову кімнату 1 -4 площею 7,0 кв.м; виділити ОСОБА_2 у користування в житловому будинку № 32 по вулиці Палісадна у місті Дніпро, житлову кімнату 1-3 площею 9,1 кв.м.; інші приміщення житлового будинку № 32 по вулиці Палісадна у місті Дніпро, а саме: тамбур 1-І площею 5,8 кв.м.; кухню 1-1 площею 9,4 кв.м.; санвузол 1-2 площею 5,7 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 21,3 кв.м. та господарські будівлі і споруди, що розташовані за цією ж адресою, а саме: прибудову а-1; прибудову а1-1; тамбур а2-1; літню кухню Б; сарай В; гараж Г; вбиральню Д; погріб з шийкою Ж; теплицю З; навіс И; навіс К; споруди - ворота, колодязь, огорожу, стінки підпірні, сходи, тротуари, доріжки, майданчики, трубопровід, хвіртки - № 1-14 І, залишити в спільному, загальному користуванні; земельну ділянку площею 1182 кв.м., що розташована адресою: місто Дніпро, вулиця Палісадна, № 32, залишити в спільному, загальному користуванні. Стягнути з ОСОБА_2, на його користь, грошову компенсацію у розмірі 168 637 грн. 04 коп. Судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-2, 83-88, 92-97).

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що 08.07.1995р. між ним та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_8, 14.12.1995р. народження. За час шлюбу ними було придбано у власність: домоволодіння № 32, яке розташоване по вул. Палісадній у м. Дніпрі, на земельній ділянці площею 1182 кв.м., загальною вартістю 109 587 грн., автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску, загальною вартістю 123 415грн., автомобіль марки «FORD FOCUS», 2011 року випуску, загальною вартістю 292 052 грн. 04 коп. Загальна вартість зазначеного майна складає 525 054 грн. 04 коп. У зв'язку з тим, що розмір вартості майна (транспортних засобів), яке виділяється ОСОБА_2 більший ніж вартість майна, яке виділяється йому (292 052 грн. 04 коп. - 123 415 грн. = 168 637 грн. 04 коп.), то з відповідача необхідно стягнути на його користь грошову компенсацію у розмірі 168 637 грн. 04 коп.

Відповідач ОСОБА_2 08 вересня 2017 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що щодо розподілу спільного майна подружжя та виділення у власність позивачу ОСОБА_1 і ій кожному по 1/2 частини будинку за адресою: м. Дніпро, вул. Палісадна, буд. 32 - заперечує в повному обсязі. Оскільки домоволодіння не є спільно набутим майном, хоча й було придбане в період спільного шлюбу та оформлене на одного з подружжя. 08.07.1995 року вона з позивачем уклали шлюб. 14.12.1995 року у них народився син ОСОБА_8. Через деякий час після народження сина її мати ОСОБА_3 купила однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Вона разом з позивачем та їх спільним сином переїхали в цю квартиру та мешкали в останній до 2002 року. Потім її мати вирішила купити їм двокімнатну квартиру, та в 07.12.2001 року продала однокімнатну квартиру за 1900,00 доларів США та зайняла у ОСОБА_9 в борг кошти в сумі 2000,00 тис. доларів США та дала їй кошти в сумі 3900,00 доларів США, щоб вона купила двокімнатну квартиру. 26.02.2002 року вона за особисті кошти, які отримала в дарунок від матері купила двокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Тобто кошти на купівлю даної квартири подарувала їй її мати ОСОБА_3. Їх з позивачем спільного доходу вистачало лише на поточні витрати, тобто на дитину, харчування, сплату комунальних платежів, одяг та ін. дрібниці. Потім вона разом з позивачем та їх спільним сином переїхали до вказаної двокімнатної квартири та мешкали в ній до 2011 року. Після чого в 2011 році в неї виникло бажання переїхати з квартири у власний будинок, про що вона повідомила своїй мамі та позивачу. Останні в свою чергу не заперечували, тому вона продала квартиру та придбала будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Палісадна, буд. 32. Будь яких коштів для купівлі даного будинку позивач особисто не надавав, будинок був придбаний за кошти, які було отримано від продажу двокімнатної квартири. В квартирі з часу придбання до часу продажу нічого не робилося, ніяких поліпшень зроблено не було. Тобто, двокімнатна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_2 була особистою її особистою власністю, а відповідно її продаж та за ті самі кошти купівля домоволодіння без вкладення додаткових коштів є її особистою приватною власністю. Тобто домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Палісадна, буд. 32 є особистою приватною власністю відповідача та не є обєктом поділу спільного майна подружжя. Щодо розподілу судових витрат, прошу суд врахувати, що у разі часткового задоволення позову, судові витрати присудити позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (а.с.31-33).

08 вересня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, в якій просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску,як на майно, придбане в період шлюбу. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати (а.с.54-55).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що 08.07.1995 року вона з ОСОБА_1 уклали шлюб. За час спільного проживання у шлюбі 08.07.2008 року за спільні сімейні кошти було придбано у кредит автомобіль «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. На даний час кредит погашено, але кредитний договір знаходиться у ОСОБА_1 у звязку з тим, що кредит саме на нього було оформлено, але вона при укладенні даного договору була поручителем. Тому цей автомобіль є спільною сумісною власністю. Згідно Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу виготовленого 07 вересня 2017 року вартість автомобіля складає 123415 (сто двадцять три тисячі чотириста п'ятнадцять) гривень. Таким чином вартість 1/2 частини автомобіля складає половину зазначеної вартості - 61707 (шістдесят одну тисячу сімсотсім) гривень 50 копійок. У звязку з тим, що дане питання з відповідачем в позасудовому порядку вирішити не надається можливим, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

07 лютого 2018 року представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 подав до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначає, що у своїй позовній заяві ОСОБА_2 ставить питання лише щодо одного автомобіля придбаного подружжям за час шлюбу, тоді як не враховує інше майно, що було ними придбано за час спільного проживання. Зокрема, ОСОБА_2 у своїх запереченнях проти позову вказує, що спірне домоволодіння було нею придбано за особисті кошти. Однак з такими доводами не можливо погодитися, так як спірне домоволодіння, яке розташоване по вул. Палісадній, 32 у м. Дніпро придбане ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2011р., у період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1 Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що це майно було придбано за кошти, які належали особисто ОСОБА_2 суду не надано. Посилання ОСОБА_2 на той факт, що вона придбала 26.02.2002р. попередню квартиру АДРЕСА_3 (тобто у період офіційно зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1П.), за кошти подаровані їй її матірю ОСОБА_3, не заслуговують на увагу, так як відповідного договору дарування грошових коштів не було надано. Із розписки від 30.12.2001р. виданою ОСОБА_3 про те, що вона взяла у ОСОБА_10 в борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США на купівлю квартири дочці, не вбачається, що саме ці кошти були витрачені ОСОБА_11 на придбання вищевказаної квартири, так як сума за яку куплено квартиру складає 20 429 грн. і ОСОБА_3 не була стороною у цьому договорі. Також відповідно до договору купівлі-продажу від 05.08.2011р. (тобто у період офіційно зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1П.) вбачається, що ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_3 за 280 000 грн., що еквівалентно 35 000 доларів США і цей договір був укладений за письмової згоди чоловіка продавця. Тобто, посилання ОСОБА_2 на те, що спірне домоволодіння, яке розташоване по вул. Палісадній, 32 у м. Дніпро, було придбане нею за особисті кошти, нічим не підтвердженні. Жодного належного та допустимого доказу цих обставин ОСОБА_2 не зазначила та не надала. Таким чином, аналізуючи вищевикладене необхідно прийти до висновку про те, що підстав до задоволення позовних вимог ОСОБА_2 не вбачається (а.с.170-174).

19 лютого 2018 року представником позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_5 подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що встановити відповідний порядок роздільного та сумісного користуванняґ майном, набутим в період шлюбу неможливо, оскільки домоволодіння та один з автомобілів набуті за кошти матері ОСОБА_2 ОСОБА_3, про що у останньої є відповідні документи, не дивлячись на те, що фактично та юридично докумети про право власності оформлювалися на ОСОБА_2 Крім того, встановити роздільний або сумісний порядок користування обєктом нерухомості неможливо без проведення відповідної експертизи, про проведення якої первісний позивач не заявляє (а.с.185).

08 листопада 2017 року третьою осоюбою ОСОБА_3, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору подано позовну заяву, в якій просить визнати за нею право власності на земельну ділянку та на домоволодіння, розташовані за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Палісадна, буд. 32. Визначити у рівних долях компенсацію ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у разі встановлення судом невідємних поліпшень по домоволодінню, що були здійсненні після його придбання (а.с.137-138).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що їй стало відомо про поділ майна подружжя, а саме домоволодіння № 32, розташованого по вулиці Палісадна в місті Дніпро. У звязку з тим, що дане домоволодіння не може бути предметом розгляду вищевказаної цивільної справи № 206/3672/17, бо де факто є її власністю, так як було придбане за її особисті кошти, та лише де юре оформлено на ОСОБА_2 Щодо розподілу спільного майна подружжя та виділення у власність ОСОБА_1 і ОСОБА_2 кожному по 1/2 частини будинку заперечує в повному обсязі. Домоволодіння не є їх спільно набутим майном, хоча й було юридично оформлене на ОСОБА_2 З 1995 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 одружились та в них народився син ОСОБА_8. В 1997 році вона вирішила та купила своїй доньці та онуку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Ії донька ОСОБА_2, разом з онуком ОСОБА_8 та зятем ОСОБА_1 переїхали до неї та мешкали в останній до 2002 року. Потім вона вирішила купити їм двокімнатну квартиру, та в 07.12.2001 року продала вищезазначену однокімнатну квартиру за 1900,00 доларів США та зайняла у ОСОБА_9 в борг кошти в сумі 2000,00 доларів США . Вона дала 3900,00 доларів США своїй доньці на придбання двокімнатної квартири. 26.02.2002 року вона за свої особисті кошти, купила двокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та сама запропонувала доньці підписати документи та юридично

оформити на неї. В той час дуже хотілось щоб в її онука була своя кімната та щоб її донька та онук мали своє постійне місце реєстрації. Потім її донька з сином та зятем переїхали до цієї двокімнатної квартири та проживали в ній до 2011 року. В 2011 році вона запропонувала доньці продати квартиру та купити приватний будинок, бо роки йдуть, а на свіжому повітрі буде краще. Її ідею донька підтримала, вона також завжди хотіла приватний будинок та постійно їй про це говорила. Тому вона звернулась до ріелтора уклала договір задатку та продала двокімнатну квартиру та за ці самі кошти придбали приватний будинок № 32 по вулиці Палісадна в місті Дніпро. Продаж двокімнатної квартири та купівля будинку відбувалось завжди в її присутності.

Щодо визначення компенсації ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних долях, якщо судом буде встановлено наявність невідємних поліпшень по домоволодінню, що здійснені після його придбання, та призначена компенсації для сплати сторонам в рівних долях, вона буде виконувати рішення суду.

07 лютого 2018 року представником відповідача ОСОБА_1 за позовом третьої особи адвокатом ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_3, в якому зазначає, що домоволодіння, яке розташоване по вул. Палісадній, 32 у м. Дніпро придбане ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2011р., у період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1 ОСОБА_3 не була стороною у даному договорі і особисті кошти продавцям квартири не передавала. Відповідно п.4 Договору - продаж здійснений за домовленістю сторін за суму 109 587,00 ривень, які продавці (ОСОБА_12, ОСОБА_13М.) одержали повністю від покупця ОСОБА_2О.) при підписані цього договору. В свою чергу даний договір на цей час ніким не розірваний та не визнаний недійсним. Жодного належного та допустимого доказу цих обставин ОСОБА_3 не зазначила та не надала. Таким чином, аналізуючи вищевикладене необхідно прийти до висновку про те, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 не вбачається (а.с.175-177).

07 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву третьої особи ОСОБА_3, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, в якому зазначає, що вона частково визнає позовні вимоги. Щодо визначення у рівних долях компенсації ОСОБА_1 і їй у разі встановлення судом невідємних поліпшень по домоволодінню, що були здійсненні після його придбання визнає у разі їх встановлення та встановлення судом права власності за ОСОБА_3 По домоволодінню № 32 по вулиці Палісадна в місті Дніпро з періоду купівлі були виконані ряд поліпшень, а саме: в будинок за її власний рахунок було підведено газ, в самому будинку зроблено ремонт. Щодо визначення за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку та на домоволодіння, розташовані за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Палісадна, буд. 32, визнає частково. Так, вона погоджується з тим, та безумовно підтверджує всі дані викладені в цивільному позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору в частині придбання будинку та земельної ділянки за особисті кошти саме ОСОБА_3, але вона самостійно вирішила купити та добровільно погодилась, а навіть більше сама запропонувала документи оформити на її імя. Тобто вона вважає фактичним володільцем даного домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Палісадна, буд. 32, саме ОСОБА_3, але юридичним володільцем саме себе. Та вважає це особистим подарунком від матері доньці (а.с.178).

19 лютого 2018 року представником третьої особи ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_6 подано відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_1, в якому зазначає, що предметом спору та позову ОСОБА_3 є те, що вона не виступаючи стороною в Договорі купівлі-продажу фактично за свої особисті та запозичені нею особисто кошти придбала вказане домоволодіння та особисто передавала кошти продавцям, про що можна з'ясувати у них особисто (а.с.186).

Позивач ОСОБА_1 та його представник за первісним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні наполягали на задоволенні первісного позову з підстав викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи просили відмовити.

Позивач ОСОБА_1 пояснив, що коли вони продали двокімнатну квартиру, то за ці кошти купили будинок, він був в поганому стані. Всі допомогали його відновлювати. Його батьки також допомогали і фінансово. Автомобілі купувалися за спільні кошти, кошти з продажу квартири залишилися. Батьки відповідачки теж допомогали. ОСОБА_3 нічого не купувала. Він за автомобіль вносив особисто кошти в розмірі 8тис. доларів США, це був перший внесок по кредиту. Бюджет з дружиною у них був спільний. Його батьки давали 2тис. доларів і ОСОБА_3 давала 2тис. доларів. Їм з обох сторін допомагали батьки. За автомобіль, яким користується відповідач вносила вона.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічного. Щодо задоволення позову третьої особи не заперечували.

Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що єдине майно, яке придбано за спільні кошти подружжя це автомобіль «HYUNDAI SONATA». На все інше давала кошти її мати третя особа. Різниця від продажу квартири і купівлі будинку пішла на придбання земельної ділянки, тому коштів на автомобіль не залишалося. Ії мати давала кошти і на оформлення будинку. Земельну ділянку вони ще не оформили на себе.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову і просили задовольнити позов третьої особи. Щодо зустрічних позовних вимог залишили на розсуд суду.

Ухвалою судді від 12 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с.14).

24 липня 2018 року у даній справі відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання, витребувано докази (а.с.19).

Ухвалою судді від 05 грудня 2017 року позовну заяву третьої особи ОСОБА_14 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а.с.130).

21 грудня 2017 року по справі ухвалено часткове рішення, яким шлюб, укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ін. НОМЕР_3, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ін. НОМЕР_4, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований 08 липня 1995 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (актовий запис № 209) розірвано. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.149).

21 грудня 2017 року ухвалою судді прийнято позовну заяву третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, визначення компенсації (а.с.150).

Ухвалою від 21 грудня 2017 року продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче засідання (а.м.153).

Ухвалою від 19 лютого 2018 року закрито підготовче засідання у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, визначення компенсації. Призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.188).

17 квітня 2018 року від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_4 на електронну адресу суду надійшла заява про забезпечення позову (а.с.202-205).

Ухвалою судді від 19 квітня 2018 року заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя повернуто заявнику (а.с.216-217).

26 липня 2018 року від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_4 надішла заява про проведення судового розгляду за відсутності позивача та його представника. Від виклику та допиту свідків з боку позивача ОСОБА_2 відмовляються (а.с.227).

10 вересня 2018 року від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_4 на електронну адресу суду надійшла заява про проведення судового розгляду за відсутності позивача та його представника (а.с.222-223).

Під час розгляду справи судом досліджені всі письмові докази, заслухано пояснення сторін і їх представників, допитано свідків.

13 вересня 2018 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Суд, на підставі наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.

Судом встановлено, що 08 липня 1995 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із відповідачем ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_3), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 26 квітня 2005 року серії 1-КИ № 004786, актовий запис 209 (а.с.34).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано (а.с.149).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками повнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, згідно свідоцтва про народження (а.с.3).

ОСОБА_8 (до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 є донькою ОСОБА_3 і ОСОБА_15, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-КИ № 377319 (а.с.141).

05 серпня 2011 року між ОСОБА_12, ОСОБА_13 (продавці) і ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого (п.1 договору) продавці передали у власність, а покупець прийняв та сплатив вартість за ціною та у порядку, що передбачена цим договором, домоволодіння 32, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вулиця Палісадна, яке розташоване на приватизованій земельній ділянці, площею 1182кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 05 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округо ОСОБА_16, зареєстрованого в реєстрі за № 4158 (а.с.35-37).

Відповідно до п. 4 цього договору продаж здійснений за домовленістю сторін за суму 109587,00грн.

В п. 10 договору зазначено, що цей договір укладений за письмовою згодою чоловіка покупця, викладеною у вигляді заяви.

В п. 12 зазначено, що зокрема зміст ст. ст. 65, 67, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 120, 125 Земельного кодексу України сторонам, нотаріусом розяснено.

З витягу про державну реєстрацію прав від 22.09.2011 року право власності на домоволодіння № 32 по вулиці Палісадна в м. Дніпро зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.38).

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 32 по вулиці Палісадна, м. Дніпропетровськ домоволодіння А-1 загальною площею 57,9кв.м, житловою 37,4кв.м, допоміжна 14,7кв.м і складається з: І тамбур площею 5,8кв.м, 1 кухня площею 9,0кв.м, 2- санвузол площею 5,7кв.м, 3- житлова площею 9,1кв.м, 4- житлова площею 7,0кв.м, 5 житлова 21,3кв.м. а-1 прибудова, а1-1 прибудова, а2-1 тамбур, Б літня кухня, В сарай, Г гараж, Д убиральня, Ж погріб з шийкою, З теплиця, И навіс, К навіс, Споруди№ 1-14 І (а.с.39-42).

З договору купівлі-продажу Придніпровської товарное Біржи № 669-НД/669-Н від 26.12.1997р. ОСОБА_3 купила у ОСОБА_17 квартиру, загальною площею 29,1кв.м, житловою площею 18,1кв.м, яка складається з однієї кімнати, що розташована АДРЕСА_4 (а.с.44).

04 листопада 2001 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_18 задаток за продаж квартири, що розташована АДРЕСА_4, вартість квартири за згодою сторін 1900,00дол.США, що підтверджується договором задатку (а.с.46).

07.12.2001 року ОСОБА_3 і ОСОБА_19 уклали договір купівлі-продажу квартири, що розташована АДРЕСА_4 (а.с.45).

30 грудня 2001 року ОСОБА_3 отримала в позику у ОСОБА_10 2000,00дол. США на купівлю квартири доньці, 25.06.2003 року борг було повернуто в повному обсязі (а.с.47).

17 січня 2002 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_20 задаток за купівлю квартири по вулиці Агнії Барто, 18/25. За згодою сторін вартість квартири складає 4400 дол. США, що підтверджується договором задатку (а.с.49).

26 лютого 2002 року між ОСОБА_20, ОСОБА_21 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 купила квартиру № 25, що знаходиться у будинку № 18 по вулиці Агнії Барто у місті Дніпропетровську. Загальна площа квартири 49,8кв.м, житлова 27,7кв.м. Продаж здійснено за 20429грн., що підтверджується договором купівлі посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстровано в реєстрі за № 457 (а.с.48).

06 червня 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_23 Сергієвною укладено попередній договір № 0606/01 про забезпечення виконання зобовязань задатком. Предмет договору обєкт нерухомості АДРЕСА_5. Загальна вартість обєкта нерухомості, що відчужується 280000,00грн, що еквівалентно 35000,00дол. США (а.с.50-51).

05 серпня 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_23 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_23 квартиру № 25, що розташована в м. Дніпропетровськ, вулиця Агнії Барто, буд. 18, що підтверджується договором-купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_24, зареєстрований в реєстрі за № 4154 (а.с.52).

З цього ж договору видно (п.3 договору) продаж квартири здійснено за 280000,00грн., що еквівалентно за курсом станом на 05.08.2011р. сумі 35000,00дол. США.

В п. 9 договору зазначено, що продаж квартири здійснено за письмовою згодою чоловіка продавця.

08 липня 2008 року ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-код Y6LET41AP9L003975 KMHET41AP9A562812, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС235489 (а.с.56).

З цього ж свідоцтва видно, що машина придбана в кредит ОТП Банк, ОСОБА_25, ОСОБА_2 мають право керувати.

Згідно звіта про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску, станом на 07 вересня 2017р. складає 123415,00грн. без НДС (а.с.60-74).

З відповіді Територіального сервісного центру № 1242 від 30.09.2017 року, згідно з наявних баз даних ТСЦ 1242 станом 30.09.2017р. за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІПН НОМЕР_4, 08.09.2011р. зареєстрований автомобіль «FORD FOCUS», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, VIN-код WF0PXXWPDPBL74737, видано свідоцтво про реєстрацію серія № САК037631 на підставі вантажної митної декларації та довідки-рахунок серія № КІМ867489, виданою торгівельною організацією ТОВ «Вектор-ТРАНС». Документи, на підставі яких проводилась реєстрація вище вказаного транспортного засобу, знищено по закінченню терміну зберігання, термін зберігання 3 роки (а.с.98).

Згідно висновку судового експерта ОСОБА_26 № 090/17 від 18 жовтня 2017 року середня ринкова вартість автомобіля «FORD FOCUS», 2011 року випуску складає 229052,04грн. (а.с.99-111).

Допитаний в судовому засіданні свідок, заявлений третьою особою, ОСОБА_10 пояснила, що вона ОСОБА_3 на початку 2000 років позичала кошти у розмірі 2000 доларів на купівлю квартири доньці. За скільки була куплена квартира їй не відомо, кошти були повернуті їй у строк.

Свідки зі сторони третьої особи ОСОБА_27 і ОСОБА_8 пояснили, що у сторін є будинок і два автомобіля, їм відомо зі слів, що третя особа за свої кошти купувала квартиру, потім після її продажу купила будинок ОСОБА_2 Автомобіль Форд купувала третя особа з чоловіком для ОСОБА_2 Хундай купувався в кредит, оформлений на ОСОБА_1, кредит платила вся сімя.

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України і ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Судом встановлено що домоволодіння та два автомобіля були придбані під час шлюбу.

Всупереч ст. 81 ЦПК України відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобіль Форд і домоволодіння є її особистою власністю.

Також, всупереч ст. 81 ЦПК України третьою особою ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння було придбано нею, що вона подарувала кошти своїй доньці за які воно було придбано.

Так, за ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Договір дарування коштів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 суду надано не було.

Отже ОСОБА_3 добровільно дала кошти на сімю своєї доньки.

Крім цього матеріалами справи підтверджено, що майно придбавалося ОСОБА_2 зі згоди чоловіка ОСОБА_1

Враховуючи викладене позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Враховуючи встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд при розподілі майна виходить з того, що їх частки є рівними.

Відповідно до ст. 183 ЦК подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ст.372 ЦК України). Суду не представлено доказів на підтвердження домовленості про користування майном.

Визнаючи спірне майно обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд відповідно до статей 60, 70 СК України дійшов висновку про статус спірного майна, як спільно нажитого, оскільки його було придбано у період шлюбу, а тому частки сторін у такому майні є рівними, протилежного не доведено (не спростовано презумпції спільності майна подружжя), а судом не встановлено.

Відповідно до п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Так відповідачем ОСОБА_2 не надано згоду на стягнення з неї грошової компенсації за різницю вартості автомобілів.

Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірні автомобілі. Автомобілі були придбані у період шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що може бути підставною для часткового задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 і задоволенням зустрічного позову ОСОБА_2, та поділу спірного майна в рівних частинах, шляхом визнання за сторонами ідеальних часток в цьому майні без його реального поділу та залишення у їх спільній частковій власності.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою, суд виходить з наступного.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Позивачем ОСОБА_1 не було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної, тому суд не має змоги встановити порядок користування спірним домоволодінням, який би забезпечив дотримання балансу прав та інтересів кожного із співвласників.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам розяснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року № 6-814цс15,

Доказів того, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю Касяненко І.О. або Находько О.І. суду не надано. Отже, оскільки позивач Касяненко О.П. просить земельну ділянку залишити в спільному загальному користуванні, підстав для застосування положень частини першої статті 120 ЗК України немає.

Крім цього правовстановлюючих документів на земельну ділянку сторонами суду взагалі надано не було.

Ураховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України) доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягають задоволенню, у задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_3 слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових втрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так при зверненні до суду позивачем ОСОБА_1 за вимоги майнового характеру про виділення у власність по 1/2 частини будинку було сплачено 640,00грн.(а.с.1).

На виконання ухвали суду про залишення позову без руху ОСОБА_1 було доплачено 1000,00грн. за вимогу майнового характеру про виділ у власність по 1/2 частини будинку (а.с.17).

Позивачем ОСОБА_1 було уточнено позовні вимоги, зазначено ціну позову 262527,02грн. і відповідно доплачено судовий збір у розмірі 985,27грн. (а.с.126).

При зверненні з зустрічною позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля «HYUNDAI SONATA» ОСОБА_2 відповідно до звіту про оцінку було сплачено судовий збір у розмірі 640,00грн. (а.с.54).

Таким чином, враховуючи часткове задоволення первісного позову, задоволення зустрічного позову з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1640,00 грн. відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_8) право власності на 1/2 (одну другу) частину домоволодіння №32 по вул. Палісадній в м.Дніпро.

Визнати за ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_9) право власності на 1/2 (одну другу)частину домоволодіння №32 по вул. Палісадній в м.Дніпро.

Визнати за ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_8) право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-код Y6LET41AP9L003975 KMHET41AP9A562812.

Визнати за ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_8) право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля «FORD FOCUS», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, VIN-код WF0PXXWPDPBL74737.

Визнати за ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_9) право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля «FORD FOCUS», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, VIN-код WF0PXXWPDPBL74737.

Земельну ділянку площею 1182кв.м, що розташована по вулиці Палісадній 32 у м.Дніпро залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_8) і ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_9).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_9) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_8) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1640,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_9) право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля «HYUNDAI SONATA», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-код Y6LET41AP9L003975 KMHET41AP9A562812.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2018 року.

Суддя А.О. Сухоруков