Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 509/3790/15-ц

провадження № 61-16780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2016 року у складі судді Бочарова А. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 19 травня 2008 року був укладений кредитний договір № 2363-н, згідно з умовами якого ПАТ «Державний ощадний банк України» надав відповідачу кредит у сумі 914 000,00 грн, а відповідач зобов'язався, в строк до 19 травня 2028 року, повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі: 19,0 % перші шість місяці з дня отримання кредиту, 21,0% починаючи з сьомого місяця з дня отримання кредиту, 18,0% після одержання позичальником державного акта на право власності на земельну ділянку та передачі її в іпотеку.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем 20 травня 2007 року був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Калгановою М. В., зареєстрований за Р№ 525, згідно з яким банку було передано в іпотеку наступне нерухоме майно:

- земельна ділянка № 3/1, загальною площею 0,0216 га, розташована на території Таїровської селищної ради смт Таїрове Овідіопольського району Одеської області, , масив № 20, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- земельна ділянка, загальною площею 0,0784, що розташована на території АДРЕСА_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

23 вересня 2008 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Калгановою М.В. 20 травня 2008 року, відповідно до якого предметом іпотеки є земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території АДРЕСА_1 в, кадастровий номер - НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно до пункту 3.1.3 іпотечного договору, у разі порушення іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором та/або зобов'язань за іпотечним договором іпотекодержатель вправі задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки.

У зв'язку із невиконанням відповідачем умов кредитного договору та іпотечного договору виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 04 серпня 2015 року становить 2 666 699,06 грн, з яких: 911 951,76 грн - прострочений основний борг по кредиту; 1 066 309,16 грн - прострочені проценти за користування кредитом; 273 106,29 грн - пеня за прострочений основний борг по кредиту; 415 331,85 грн - пеня за прострочені проценти.

З огляду на викладене, з посиланням на статті 11, 525, 526, 548, 564, 572, 610-612, 629, 1054 ЦК України, статтю 1, частину шосту статті 3, статті 7, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» банк просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 2363-н у розмірі 2 666 699,06 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території АДРЕСА_1 кадастровий номер -НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та належить ОСОБА_1. на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого відділом Держкомзему у Овідіопольському району Одеської області Державного комітету України із земельних ресурсів від 16 вересня 2008 року шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» суму сплаченого судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення районного суду мотивовано тим, що вироком Приморського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2012 року, який має преюдиційне значення для вирішення цієї справи (частина 4 статті 61 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи) вже стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» матеріальну шкоду у розмірі 26 127 823, 51 грн, в тому числі привласнені нею грошові кошти за заявою № 556873 001 згідно з кредитним договором від 19 травня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України».

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком районного суду, апеляційний суд вказав, що висновки районного суду є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам. Крім того, апеляційний суд зазначив, що договором іпотеки, на який посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не передбачено визнання права власності за іпотекодержателем.

У травні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій просило скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1., підписуючи кредитний договір, а також договір іпотеки мала на меті придбати у особисту приватну власність земельну ділянку, а тому той факт, що вона не отримувала кредитні кошти не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, наявність судового рішення, яке не виконано боржником, не позбавляє кредитора звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено кредитне зобов'язання.

У липні 2017 року ОСОБА_1. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в якому зазначила, що висновки суду про те, що грошові кошти за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 2363-н вже були стягнуті з винної особи - ОСОБА_4 відповідно до вироку Приморського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2012 року № 1522/16226/12, тому стягнення цієї суми коштів з інших осіб є незаконним.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

19 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2363-н. Згідно з умовами договору відповідач отримала кредит у сумі 914 000,00 грн, а відповідач зобов'язався в строк до 19 травня 2028 року, повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі: 19,0% - перші шість місяці з дня отримання кредиту, 21,0% - починаючи з сьомого місяця з дня отримання кредиту, 18,0% - після одержання позичальником державного акта на право власності на земельну ділянку та передачі її в іпотеку.

20 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України, та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Калгановою М. В. та зареєстрований в реєстрі за Р№ 525, згідно з умовами якого банку було передано в іпотеку наступне нерухоме майно:

- земельна ділянка, загальною площею 0,0216 га, що розташована на території АДРЕСА_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- земельна ділянка, загальною площею 0,0784, що розташована на території АДРЕСА_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

23 вересня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Калгановою М. В. 20 травня 2008 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки є земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території АДРЕСА_1 в, кадастровий номер - НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

28 вересня 2012 року Приморським районним судом міста Одеси постановлено вирок , яким ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 358, частиною другою статті 358, частиною третьою статті 358 КК України. Даним вироком встановлено, що ОСОБА_4 у тому числі, маючи на меті незаконне заволодіння грошовими коштами, отримала та привласнила грошові кошти за заявою № 556873001 згідно з кредитним договором від 19 травня 2008 року № 2363-н, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Вищевказаним вироком суду стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» матеріальну шкоду у розмірі 26 127 823,51 грн.

На підставі вищевказаного вироку суду 31 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду міста Одеси із заявою про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

25 квітня 2013 року Приморський районний суд міста Одеси ухвалив рішення у справі №1522/25572/12, яким встановлено наступне: «У зв'язку з тим, що саме громадянка ОСОБА_4 злочинним шляхом фактично отримала кошти за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 2363-н та є вирок Приморського районного суду міста Одеси від 28 вересня 2012 року у справі № 1522/16226/12, номер провадження 1/1522/1484/12 відносно ОСОБА_4, позовні вимоги ПАТ «Держощадбанк» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 не можуть бути задоволені.»

Посилаючись на вищевказані обставини та керуючись положеннями частини четвертої статті 61 ЦПК України, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком, оскільки стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 є незаконним.

Однак колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до положень статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до норм цивільно-процесуального закону суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставиться в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його замінузабезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Судом не враховано, що зобов'язання за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 2363-н не виконані, кредитний договір та договір іпотеки в судовому порядку недійсними не визнавалися, а тому відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником свого основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктами 3.1.3, 4.2 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором та/або цим договором.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, вирішуючи спір, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає до застосування, мотиви з яких суд відмовив у задоволені позову не ґрунтуються на законі.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на зазначене майно за публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило