Справа № 127/5928/16-ц
Провадження № 22-ц/772/1153/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 рокуСправа № 127/5928/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Кучевського П.В.,Стадника І.М.

при секретарі : Богацькій О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_3,лллпредставника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5

учасники справи:

позивач: КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго",

відповідачі : ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_8 та представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду від 28.03.2018 року у справі за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" до ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_4, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання , інфляційних втрат та 3% річних -

В с т а н о в и в:

У березні 2016 року комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго " (далі КП ВМР) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про солідарне стягнення з них заборгованості за спожиті послуги централізованого теплопостачання за період з листопада 2009 року 2011 року по січень 2016 року включно ,які надавались в квартиру АДРЕСА_1, де вони мешкають,в сумі 46727,25 грн.,з яких : боргу - 31043,72 грн.,13 834,89 грн. інфляційних,1848,64 грн. -3% річних .

Як вбачається з протоколу судового засідання у розгляді справи брав участь в якості третьої особи ОСОБА_8, що придбав квартиру№ 132 по вул.600-річчя,40а в м. Вінниці, (а.с.95)

13.02.2018 року відповідач ОСОБА_4 подав суду заяву про застосування судом строку позовної давності щодо вимог позивача за період з 2007 року по 02.2016 року.

Рішенням Вінницького міського суду від 28.03.2018 року позов задоволено частково . На користь КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго " стягнуто: солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за спожиті послуги теплопостачання в період з листопада 2009 по березень 2013 року включно - 14 819,52 грн. ;

солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_4 заборгованість за спожиті послуги теплопостачання за період з березня 2013 по грудень 2015 року -14851,4 грн.,а також 3% річних - 1848,64 грн., інфляційних втрат 13 834,89 грн. ;

з ОСОБА_8 заборгованість за спожиті послуги теплопостачання за грудень 2015 року -1375,6 грн.,а також у відшкодування судового збору з відповідачів в рівних частинах :

з ОСОБА_6, ОСОБА_7- 899,51 грн.

з ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_4- 437,93 грн.

з ОСОБА_8 - 40,56 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення та розподілити судові витрати по справі . Зазначив, що висновки суду не відповідають дослідженим доказам та встановленим обставинам справи, які суд вважав встановленими. Висновки суду в мотивувальній частині рішення щодо періодів , розміру стягуваної заборгованості та щодо застосування позовної давності не відповідають викладеному в резолютивній частині . Суд не звернув увагу , на те, що він набув квартиру з торгів в жовтні 2015 року і без централізованого теплопостачання та у листопаді 2017 року звертався з вимогою провести обстеження квартири про відсутність опалення та гарячого водопостачання ,проте безрезультатно.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення та розподілити судові витрати у справі. Також посилалась на незаконне стягнення коштів з ОСОБА_8, ,який не є відповідачем у справі ;на необхідність застосування судом строку давності за солідарними вимогами не лише до ОСОБА_4, а й до інших відповідачів; на те, що пропуск строку давності за основними вимогами є підставою для застосування строку давності і за вимогами про стягнення індексу інфляції та 3 % річних; невідповідність резолютивної частини рішення мотивувальній частині щодо періоду стягнень та розподілу судових витрат.

Відповідно до п.п.8,9 Розділу Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону № №2147 від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції . Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційних скарг , заявлених позовних вимог та підстав позову ,суд апеляційної інстанції вважає що скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення цим вимогам відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 та забезпечувались послугами централізованого опалення та теплопостачання, що надавалися КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго". Договір на теплопостачання з відповідачами відсутній .

Відповідно до акту про реалізацію вказаної квартири як предмета іпотеки від 19.11.2015 року ОСОБА_8 її придбав, а згідно свідоцтва від 18.12.2015 року зареєстрував своє право власності на вказану квартиру .

Станом з листопада 2009 року на січень 2016 року включно по вказаній квартирі рахується заборгованість за надані ним послуги з теплопостачання, що складається з заборгованості за послуги централізованого теплопостачання в сумі 31043,72 грн. ,інфляційних втрат - 13 834,89 грн. та 3% річних -1848, грн.

Задовольняючи позов ,суд виходив з того, що позивач подав клопотання про залучення до участі в справі в якості відповідача ОСОБА_8 та стягнув з останнього заборгованість за теплопостачання квартири за грудень 2015 року в сумі 1375 грн.

Також суд виходив з того, що відповідачі доказів, що підтверджували б їх заперечення проти позову що базувались на неотриманні послуг теплопостачання внаслідок відсутності підключень даної квартири до теплопостачання ,а також законності відключення квартири від теплопостачання , не надали. Щодо відсутності укладеного договору, як підстави для стягнення , то суд виходив з того, що відповідачі є фактичними споживачами послуг, права і обов'язки позивача і відповідача є кореспондуючими ,а невиконання обов'язку по укладенню договору про надання послуг не є підставою для звільнення від сплати їх вартості.

Суд в цій частині вірно встановив обставини справи, належним чином перевірив їх доказами, вірно застосував в цій частині норми права та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення коштів за послуги теплопостачання з відповідачів.

При цьому доводи апеляційних скарг щодо неврахування судом обставин фактичного неотримання відповідачами послуг з причин відключення від теплопостачання чи відсутності не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.Згідно ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором а відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов'язок, в тому числі і фактичних споживачів, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, відмова від оплати спожитих послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору ,не може братися до уваги, оскільки споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, виходячи з слідуючого.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідно до змісту Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 (Правил), споживачі можуть відмовитися від теплопостачання ,проте згідно п.25 Правил самовільне відключення від мереж теплопостачання забороняється, а згідно п.п.,35,36,30 Правил таке відключення мало здійснюватись з дотриманням порядку ,що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово- комунального господарства.

Вказані Правила та Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання,затверджений Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 N 4 (далі -Порядок), який підлягав застосуванню на час спірних правовідносин , з метою захисту прав усіх мешканців багатоквартирних будинків передбачає відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води не окремих квартир багатоквартирного будинку з ініціативи їхніх власників або наймачів, а відключення цілих багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів за рішенням комісії ,що оформляється протоколом та з складанням акту про відключення.

Як вбачається з матеріалів справи , відповідачами не було дотримано передбаченого законодавством порядку відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання і докази протилежного відсутні. Самочинне ж відключення ними квартири від тепломереж правових наслідків у вигляді ненарахування оплати за послуги теплопостачання не тягне ,а відтак, правового значення не має ,як і влаштування новим власником квартири ОСОБА_8 автономного опалення влітку 2016 року (а.с.136-137), в той час як вимоги заявлені по січень 2016 року включно. З тих самих підстав не мають правового значення і докази звернень в листопаді 2017 року нового власника ОСОБА_8 про технічне обстеження квартири .

За таких обставин, доводи апеляційних скарг щодо незаконності рішення суду з цих підстав не заслуговують на увагу ,так як не спростовують правильні висновки суду про необхідність застосування до відповідачів цивільно-правової відповідальності за отримані послуги.

Разом з тим, доводи цих скарг щодо необхідності застосування судом за заявою ОСОБА_4 строку позовної давності щодо вимог до всіх відповідачів, невідповідності висновків мотивувальної частини рішення його резолютивній частині , незаконність стягнення коштів з ОСОБА_8, ,який не був залучений в якості відповідача у справі ,- є обгрунтованими.

У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.48 ЦПК сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.Згідно до ч.ч.1,3,4 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи ,позивач у даній справі до ОСОБА_8 в передбаченому процесуальним законом порядку матеріально-правової вимоги не заявляв і останній не залучався судом до участі в справі в якості відповідача ,що виключає покладення на нього як на відповідача в даному провадженні будь-якої цивільної відповідальності у вигляді стягнення коштів.

Зважаючи на це, колегія суддів вважає ,що доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції ст.51 ЦПК України заслуговують на увагу ,а рішення суду в частині стягнення коштів з ОСОБА_8 є незаконним і підлягає скасуванню .

Підставними також є доводи скарги про невірне застосування судом строку давності лише щодо ОСОБА_4 ,оскільки строк давності застосовується не щодо особи ,а щодо матеріально-правових вимог, які заявлені позивачем за один і той же період до солідарного стягнення з усіх відповідачів. Враховуючи диспозитивність вимог позивача і те,що відповідальність відповідачів є солідарною, колегія суддів вважає,що клопотання ОСОБА_4 про застосування строку давності звернення до суду повинно застосовуватись відносно всіх солідарних відповідачів, пов'язаних однією матеріально-правовою вимогою. З врахуванням викладеного та підтверджених невідповідностей висновків суду в мотивувальній частині щодо періодів , розміру стягнень резолютивній частині ,апеляційний суд вважає доводи апеляційних скарг щодо цього обгрунтованими ,а солідарне стягнення з ОСОБА_6,ОСОБА_7 заборгованості в сумі 14 819,52 грн. неможливим через пропуск позивачем строку давності за вимогами в період з листопада 2009 року по березень 2013 року .Тому рішення суду підлягає скасуванню в цілому з постановленням нового рішення.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в п. 10 ч.3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Такої правової позиції в подібних правовідносинах дотримувався Верховний суд України в постанові від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13.

Враховуючи ,що заявниками апеляційних скарг розміри інфляційних втрат і 3% річних не оспорювалися, останні нараховані позивачем лише за період в межах трьохрічного строку давності з часу звернення до суду, вказані вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд порушив норми матеріального та процесуального права ,а тому невірно встановив дійсні обставини справи щодо розміру заборгованості та здійснив висновки ,які їм не відповідають,що привело до неправильного вирішення справи

Виходячи з викладеного ,апеляційний суд вважає,що рішення суду підлягає скасуванню в цілому з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову та солідарне стягнення на користь позивача з ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_4 підтвердженого розрахунком розміру заборгованості за спожиті послуги теплопостачання за період з березня 2013 по грудень 2015 року включно в сумі 14851,4 грн.,а також неоспореними відповідачами сумами за цей же період 3% річних - 1848,64 грн. та інфляційних втрат 13 834,89 грн.

Відповідно перерахунку між сторонами підлягають підтверджені судові витрати і солідарному відшкодуванню з відповідачів на користь позивача підлягає сума судового збору - 903,47 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ,в тому числі і щодо ОСОБА_8, необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. ч.1 ст.82 , ст. 374, 376, 382 ЦПК України ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду від 28.03.2018 року скасувати.

Позов КП ВМР «Вінницятеплокомуненерго» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити частково.

На користь комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання з квітня 2013 року по грудень 2015 року включно в сумі 14 848 ,62 грн., інфляційних втрат 13 934,89 грн. ,та 3% річних -1848,89 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ,в тому числі відносно ОСОБА_8 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 , ОСОБА_4 солідарно на користь комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" у відшкодування судових витрат 903,27 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає .

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Кучевський П.В.

Стадник І.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.